# data[].attributes.attachment_link.title
19 Of The Most Satisfying Art Techniques

# data[].attributes.headline
קישור מומלץ לקריאה על יצוג האדם השונה במאה ה19

# data[].attributes.subject
קישור מומלץ לקריאה על יצוג האדם השונה במאה ה19

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
לאורך ציר הזמן של תולדות האמנות ניתן למצוא ביטוי ליחס החברה לאנשים בעלי שונות פיזית. האמנות שימשה כמראה למציאות החברתית בה השונים והחריגים תויגו על פי חיצוניותם, ובעקבות כך זכו לרוב ליחס של סלידה ודיכוי.

החל מהמאה ה-19 החברה האירופאית החלה לעסוק בשונה ובחריג באופן אינטנסיבי יותר. בתקופה זו, כאשר אדם לא תאם את הנורמות החברתיות הוא הוגדר כ"אחר" - הגדרה אשר מנעה ממנו להתקבל בחברה ואף להידחות על ידה.

התקופה הוויקטוריאנית נמשכה בין השנים 1837 עד 1901 והיא מהווה את שיאה של המהפכה התעשייתית בעולם המערבי.

בתקופה זו, אחד הזרמים האמנותיים הבולטים היה הרומנטיקה (/הזרם הרומנטי) - זרם אמנותי אשר עורר שאלות ותהיות לגבי הנשגב, לפיו האדם קטן אל מול מרחבי הטבע האין סופיים. זרם זה העלה בבני האדם בכלל ובחברה הוויקטוריאנית בפרט, סקרנות לגבי השונה, המוזר, החריג וה"מעוות".

החברה, שהפכה אובססיבית בכל הנוגע לעיוות ולשוני החלה לפתח פחד עמוק מהמבט. אנשים האמינו שיש ביכולתו של המבט לגלות את סודותיו של האדם; שאם יביטו בהם בצורה עמוקה מספיק, יצליחו לגלות את סודותיהם הכמוסים ביותר, מה שגרם לחרדה אך בו בזמן לסקרנות.

סקרנות זו עוררה בחברה הוויקטוריאנית את הרצון למצוא מישהו בו יוכלו להביט ללא חשש. הם מצאו את הפתרון לכמיהה זו באדם השונה, בו הביטו ללא בושה, כיוון שהוא נתפש כחלק נפרד מהחברה.

הסקרנות מהמבט בקרב החברה הוויקטוריאנית היא שהובילה להצלחתם של ה-Freak shows; מופעים אשר היו נפוצים בקרקסים וירידים, בהם הוצג לראווה האדם השונה תוך שהוא מבצע אקט מסוים או אפילו רק יושב מול הקהל המסוקרן.

מופעי ה-Freak Show היוו עבור החברה דרך להתמודדות עם הפחד מהשונה והאחר. באמצעות המופעים הללו החברה העמידה את האדם השונה במצב שאיפשר להביט בו בצורה מרוחקת, כזו שהקנתה לה עליונות וכוחנות מולו - מה שהפיג במידה רבה את הפחד והחשש ממנו.

את מופעי ה-Freak show נהגו לפרסם באמצעות פוסטרים שנתלו ברחובות או פורסמו בעיתונים.

הפוסטרים, שאוירו על ידי אמנים שונים, התאפיינו בציורים ובכותרות צבעוניות שנועדו לפתות את העין, לסקרן ולגרום למופעים להיראות אטרקטיביים ביותר - מה שהתבטא בגרוטסקיות של הדמויות, הקצנה בפרטים, כותרות אקזוטיות וכדומה.

במהרה הפכו הפוסטרים לחלק בלתי נפרד מהמופעים עצמם - הם חשפו את החברה לתופעה, יצרו סקרנות בקרב האנשים והיוו את הדרך לפיתוי הקהל.

בדומה לפרסומות ולמדיה המוכרת לנו כיום, הפוסטרים הפכו את האדם "השונה" למותג מרהיב ולאובייקט שניתן לבהות בו ללא הרף.

מופעי ה-Freak show יצרו מחיצות בולטות בין "השונים" לבין שאר החברה. באמצעות אפיונים קריקטוריסטים וחייתיים של הדמויות, הפוסטרים הפכו את האדם ה"שונה" ל"יצור משונה ודמיוני" וכך מנעו ממנו להיות מוצג כשווה בן שווים בחברה.

באותה תקופה התפתח הצילום; אמנים החלו לחקור את המדיום החדש אשר במהרה הפך לפופולרי. הצילום החל לשחק תפקיד חשוב בייצוג בני אדם בעלי שונות פיזית ובפרסום מופעי ה-Freak Show.

לאחר פיתוח המצלמות הראשונות, הומצאו על ידי הצלם הצרפתי André Adolphe Eugène Disdéri(1819-1889), צילומי ה-Carte de Visite, שהינם צילומי פורטרטים בגודל של כרטיס קטן שנועדו לשמש כאמצעי פרסום, כרטיס ביקור ומזכרות, או שניתנו במתנה למקורבים וחברים. תופעה זו היוותה את הפעם הראשונה בה תמונות צולמו לצורך פרסום והופצו בקרב אנשים, בדומה לנעשה היום ברשתות החברתיות. למעשה, ניתן לומר שצילומי ה-Carte de Visite היוו את הרשת החברתית הראשונה שנולדה עוד במאה ה-19.

צ'ארלס אייזנמן (1855-1927), היה אחד מצלמי ה-Carte de Visite המוכרים ביותר באותה תקופה. אייזנמן, אשר התגורר בניו יורק בשנים המאוחרות של המאה ה-19, צילם צילומי Carte de Visite עבור מנהל Freak

show מפורסם בשם פי. טי. ברנום (.(P.T. Barnum בצילומיו נראו האנשים שהופיעו במופע של ברנום " "Barnum's American Museum- שהיה מופע ה- Freak Show המפורסם ביותר בעיר.

צילומי ה"פריקים" שצילם אייזנמן נועדו לשמש כאמצעי פרסום למופע של ברנום. התמונות ניתנו או נמכרו בדומה לפלאיירים של ימינו, ובכך הן פרסמו את האנשים השונים ועוררו סקרנות בקרב ההמונים, שבעקבות זאת נהרו למופעים בקצב מסחרר. אמנם צילומים אלו שימשו אמצעי להשגת המטרה עבורה שימשו הפוסטרים, אולם עקב הישירות של מדיום הצילום, היה קשה להקצין את הדמויות ולהפוך אותן לגרוטסקיות ומשונות. אייזנמן היה הראשון למצוא פתרון לבעיה זו.

על מנת לשמר את ייחודם ו"מוזרותם" של המצולמים, אייזנמן דאג לתפאורה, תלבושות ואביזרים אשר השרו על הצילום את האווירה שרצה ליצור. בין התפאורות שהותקנו בצילומיו של אייזנמן ניתן לראות תפאורה של טבע ותלבושות מרופטות שדאגו לשוות מראה פראי למצולמים. הפריטים בהם השתמש אייזנמן שירתו את המטרה של הצגת ה"שונה" כפרימיטיבי ומבודד אל מול החברה המתקדמת והנאורה.

מצילומיו ניתן ללמוד כי אף על פי שהצילום היה מדיום ישיר שהציג את האנשים בצורה תואמת למציאות, הוא היה נתון למניפולציות רבות כגון: תפאורה, תלבושות, זוויות צילום ותאורה אשר אפשרו להציג את המצולמים באור אחר ולתעתע בצופים.

בתחילת המאה ה-20 אנשים החלו להבין כי המחיצות בין "הנורמטיביים" ל"שונים" מבוססות בעיקר על קודים חברתיים, ובעקבות זאת החלה להישמע קריאת תיגר על המצב הקיים. לפתע נראתה ביקורת על האופן בו החברה דוחקת את "השונה" לשוליה. בתחילה, ביקורת זו לא התקבלה בעין יפה, אך לאורך השנים השפיעה רבות על המושג "שונה" ועל שדה האמנות כולו.

אחת האמניות הראשונות שהציגה בפני החברה נקודת מבט חדשנית בהקשר של האדם "השונה" הייתה הצלמת דיאן ארבוס ((1923-1971.

ארבוס הייתה צלמת אמריקאית שפעלה במחצית המאה ה-20. בצילומיה עסקה ב"חריג" באופן שלא נראה לפני כן; צילומיה הציגו אנשים שהחברה דחקה לשוליה, ביניהם אנשים בעלי עיוות פיזי, מוגבלות שכלית, טרנסג'נדרים וכדומה.

בניגוד לפוסטרים ולצילומי המאה ה-19, ארבוס ייצגה את המצולמים באופן ישיר וחודרני. היא צילמה אותם ברגעים אינטימיים, במקום האישי והפרטי שלהם; ובכך ארבוס הצליחה ליצור הזדהות בין הצופה למצולם, בין ה"נורמטיבי" ל-"שונה". אף על פי שהיא הסתכלה על המצולמים בגובה העיניים, היא יצרה תחושת ניכור וריחוק. תחושות אלו התבטאו בבדידות של הדמויות בתוך הפריים, במבטים שמעידים על כמיהה לחברה ובמערכות יחסים מורכבות בין הדמויות המוצגות בצילומים. היא צילמה צילומים המעוררים אי נוחות, אשר תפקידם לשאול מי באמת יוצא הדופן? דרך צילומיה היא התמודדה עם הפחד להתבונן באדם האחר, "המעוות" והדחוי.

צילומיה של ארבוס השפיעו רבות על ראיית השונה בחברה; אם בתקופות מוקדמות יותר האדם ה"שונה" נתפס כגרוטסקי ומבעית, ארבוס הציגה את האדם ה"שונה" כנורמטיבי, וצלמה את האנשים "השונים" באופן אותנטי ונאמן למציאות - כאנשים שווים לכל אדם אחר בחברה.

בכך היא השפיעה על השיח האמנותי כולו; אמנים החלו לעסוק בהגדרה "שונה", תוך שהם יוצרים אמנות שמציפה שאלות ותהיות בנוגע לנורמות חברתיות, למקומם של ה"חריגים" ולשאלה "מי הוא השונה?".

בצילומים המופיעים בכתבה זו מוצגת סדרת פסלי פורצלן שיצרתי; הדמויות המתוארות בפסלים הינן נשים "אידיאליות" בעלות נראות חיצונית המבוססת על קודים חברתיים מתקופות היסטוריות שונות, כאשר הדמות המרכזית שיושבת במרכז הפריים הינה לבקנית בעלת קרניים.

דרך פרויקט זה, החלטתי לחקור את האופן בו אנו כחברה דוחקים אנשים לשוליים, מוציאים אותם מה"מיינסטרים" והופכים אותם לדחויים בהתבסס על קודים נוקשים הכוללים לבוש, נראות חיצונית, התנהגות וכדומה.

הדמויות כולן כמעט זהות. פניהן מפודרות באבקה לבנה, את שמלותיהן עיצבתי ותפרתי על פי צווי אופנה מוכרים ואת ראשיהן מעטרות פאות לבנות המתכתבות עם אידיאל המאה ה-18.

אף על פי שהדמות המרכזית כמעט זהה לשאר הדמויות, ניתן לראות בבירור כי היא אינה שייכת לקבוצה. היא נמוכה משאר הדמויות אשר נמצאות בעמדת כוח מולה, והיא לבושה בבגדים תחתונים אופייניים למאה ה-19 המעידים על מעמדה החברתי הנחות.

הפרויקט מאלץ את הצופה להביט באדם ה"אידיאלי" וה"שונה" כאחד, ולשאול את אותן השאלות ששאלתי את עצמי בעודי עוסקת בנושא זה: מדוע החברה אפשרה לעצמה לדחוק לשוליים את האנשים שהגדירה כשונים? והאם ישנה באמת הגדרה למי שונה ומי נורמטיבי או שכל אדם שונה מהאחר בדרכו שלו?

הכותבת הינה אמנית אשר יוצרת בתחומי פיסול, תפירה ציור ואיור. חוקרת את נושא הלבוש לאורך ההיסטוריה ואת השפעותיו על החברה. עבודותיה, אשר מושפעות מנושא זה, עוסקות בדילמות חברתיות ומציגות נקודת מבט נוקבת וביקורתית.

# data[].attributes.attachment_link.title
"אמנות חריגה": ייצוג האדם השונה במאה ה-19

# data[].attributes.attachment_link.description
לאורך ציר הזמן של תולדות האמנות ניתן למצוא ביטוי ליחס החברה לאנשים בעלי שונות פיזית. האמנות שימשה כמראה למציאות החברתית בה השונים והחריגים תויגו על פי חיצוניותם, ובעקבות כך זכו לרוב ליחס של סלידה ודיכוי. החל מהמאה ה-19 החברה האירופאית החלה לעסוק בשונה ובחריג באופן אינטנסיבי יותר.

# data[].attributes.attachment_link.title
אמנות המאה ה - 19,אמנות כיתה יא

# data[].attributes.attachment_link.description
מצגת תולדות האמנות א' המאה ה - 19כתב: נועם טופלברג אמנות המאה התשע עשרה זרמים באמנות המאה ה- 19 אמנות המאה ה- 19 בתמונות ערך: נעם טופלברג.

# data[].attributes.headline
פתגמים יפים על אמנות

# data[].attributes.subject
פתגמים יפים על אמנות

# data[].attributes.body
"האמנות לוחמת לצורה ושואפת ליופי." ...

"מעלתה הראשונה של תמונה - להיות חגיגה לעין." ...

"כל אמן יוצר עם אישיותו על כל רבדיה." ...

"האמנות היא פינה של הטבע כפי שהיא נראית דרך המזג האישי." ...

"עבודת אמנות היא רעיון שבו אנו מגזימים." ...

"האמן הוא זה שבעבודתו הופך את הבלתי נראה לנראה."