# data[].attributes.body
https://wordwall.net/resource/11127989

# data[].attributes.body
Panaudodamas laikraščius ar kitas medžiagas aplikuok gaidelį.

# data[].attributes.headline
Paklausyk pasakos apie Katinėlį ir gaidelį!

# data[].attributes.subject
Paklausyk pasakos apie Katinėlį ir gaidelį!

# data[].attributes.body
1. Kas ir kodėl pavogė gaidelį?
2. Kas išgelbėjo gaidelį?
3. Kaip reikėjo elgtis gaideliui, kad neįvyktų nieko blogo?

# data[].attributes.body
Išsiaiškink, ką reikėtų daryti, jei būtum ežio namo ir užsidegtų tavo rūbai.

# data[].attributes.body
Pavaizduok gaisrininkus, kurie vyksta gesinti ežio namo!

# data[].attributes.body
Papasakok kaip kiti kiemo gyventojai ir paukščiai elgėsi su ančiuku.                Pasigamink žiemojančių Lietuvoje paukščių

# data[].attributes.body
Katino dienos psl.114-115

Skaitome M. Vainilaičio pasaką, diskutuojame, aptariame, keliame probleminius klausimus.Kodėl sudegė ežių namai? Kodėl reikia būti paklusniam?

# data[].attributes.body
Kiekvienoje eilutėje panaudok visus 4 skirtingus elementus, tačiau tiek vertikaliai, tiek horizontaliai jie neturi pasikartoti!

# data[].attributes.body
Pagrindinė priemonė: tualetiniai rulonėliai.

# data[].attributes.body
Katino dienos psl.110-113

# data[].attributes.headline
Padėk paršiukams pasistatyti įvairių tvirtų namelių

# data[].attributes.subject
Padėk paršiukams pasistatyti įvairių tvirtų namelių

# data[].attributes.body
Apibrėžk ir pasakyk kaip vadinasi šios linijos, kuriomis keliauja katinėlis ir gaidelis

# data[].attributes.body
Kodėl svarbu laikytis susitarimų?

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Pasakos.lt | filmukai, pasakos vaikams, senoji animacija

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kartą, senų senovėje, buvo viena mergaitėir gyveno ji su savo mama mažoje jaukioje trobelėje prie miško. Mergaitę žmonės vadino Raudonkepuraite, nes ji dažnai dėvėdavo raudoną apsiaustėlį su kapišonu. Mergaitė mielai gobdavosi šiuo apsiaustėliu, nes jį buvo gavusi iš savo močiutės, kuri gyveno namelyje už miško ir labai mylėjo Raudonkepuraitę. Vieną dieną mama priruošė Raudonkepuraitei pilną krepšelį įvairiausių gėrybių. Pridėjo obuoliukų, kriaušaičių, braškių, taip pat skanių pyragėlių, kuriuos pati buvo iškepusi, sūrio ir gabalėlį mėsos bei didelį išdabintą tortą. Pasikvietusi Raudonkepuraitę mama tarė:
- Būtų gerai, Raudonkepuraite, jei nuneštumei močiutei krepšelį su šitais skanumynais. Ji truputį serga ir tikrai apsidžiaugs sulaukusi ko nors skanaus. Ne mažiau apsidžiaugs ir tave išvydusi. Vos tik tave pamačiusi, kaip mat pamirš visas ligas.
Raudonkepuraitė net pašoko iš džiaugsmo ir nedelsdama išsiruošė į kelionę. Nesistebėkite,Raudonkepuraitė puikiai sutarė su močiute ir visada linksmai žaisdavo. O kiek įvairiausių istorijų jai pripasakodavo močiutė! Ir ji visuomet turėdavo paruošusi Raudonkepuraitei kokią mažą dovanėlę.
- Nekantrauju pamatyti močiutę, - atsakė mamai Raudonkepuraitė ir gražiai nusišypsojo.
Tada apsigobusi savo raudonąjį apsiaustėlį su gobtuvu pasiėmė krepšelį, pilną gėrybių, ir atsisveikino su mama. Kelias į močiutės trobelę vedė tamsiu mišku, todėl mama paliepė Raudonkepuraitei:
- Eik tiesiai pas močiutę, Raudonkepuraite, ir niekur neužtruk. Neišklysk iš kelio, nes gali nutikti kas blogo. Miške nesunku pasiklysti, - patarinėjo mama, stovėdama prie kiemo vartelių.
Raudonkepuraitė pažadėjo viską, ko tik mama prašė, bet, kaip neretai pasitaiko, savo pažadus netruko pamiršti. Ji vis sustodavo, bėgiojo iš kelio ieškodama laukinių gėlyčių, kad galėtų močiutei nunešti puokštelę. Ji ėjo vis gilyn į mišką, tačiau visai nebijojo, nes gerai žinojo kelią. Raudonkepuraitei patiko, kad jos nebijo miške gyvenantys žvėreliai, ir ji mielai klausėsi, kaip čiulba paukšteliai. Tai pasitaikydavo ežiukas po medžiu, tai koks straksintis kiškutis, sutiko ji ir stirną su stirniuku; voveraitė su ja žaidė slėpynių; žolėje šokčiojo varlės, o kažkur krūmuose švystelėjo ir raudonas tetulės lapės kailiukas. Proskynose skraidžiojo drugeliai, o kažkur tolumoje garsiai ūbavo apuokas. Ir kaip tik vienoje proskynoje, kur augo didžiuliai mėlyni varpeliai, gyveno piktas vilkas. Jau labai ilgai jo pilvas urzgė iš bado. Ir tasai vilkas ėmė sekti Raudonkepuraitę. Kas žino, kur ji keliauja, tarė jis sau. Tai bent būtų skanumėlis. Vilkas Raudonkepuraitę aplenkė, pasislėpė už didelio medžio, luktelėjo, kol mergaitė prisiartins, o tada išniro iš šešėlio ir saldžiu apgaviko balsu paklausė:
- Kur eini, mergyte, ir kuo tu vardu?
- Mano vardas Raudonkepuraitė, o einu pas močiutę, - mandagiai atsakė Raudonkepuraitė.
- Ji truputėlį serga, todėl mama man priruošė krepšelį skanėstų, kad padaryčiau jai malonumą ir kad kuo greičiau pasveiktų. Jos trobelė stovi ten, už miško.
Vos tik tai išgirdus, vilkui kaip mat kilo mintis, kad galėtų tuo pasinaudoti. Nieko daugiau nebelaukęs, jis nubėgo, kad močiutės trobelę pasiektų anksčiau už Raudonkepuraitę. Jis skubėjo trumpiausiu keliu, per pačią miško glūdumą, kad niekas jo nepastebėtų. Nusigavęs prie trobelės, jis pasibeldė į langą, o močiutė pasiteiravo:
- Kas ten?
-Tai aš, Raudonkepuraitė, - atsakė jis švelniu mergaitės balsu, kad močiutė nepažintų.
- Leisk mane vidun, močiute, nešu tau krepšelyje galybę skanėstų.
Močiutė vilką įsileido, o tasai kaip mat šoko prie lovos, kur ilsėjosi močiutė, išžiojo savo didžiulius nasrus ir ją prarijo. Paskui užsidėjo močiutės akinius, užsimaukšlino jos kepurę, įlindo į lovą ir užsiklojo antklode. Vilkas laukė, kol ateis Raudonkepuraitė. Ir visai netrukus išgirdo švelniai bilsnojant į duris, pasigirdo ir balselis:
- Tai aš, močiute, Raudonkepuraitė. Atėjau tavęs aplankyti.
- Eikš greičiau vidun, mano miela mergaite,- saldžiai kalbėjo vilkas. - Durys neužrakintos.
Durys atsidarė, ir į priemenę įžengė Raudonkepuraitė. Ji ėmė nustebusi dairytis ieškodama bobutės.
- Kur tu, močiute, niekur tavęs nesimato. Cia taip tamsu...
- Aš čia, lovoje, Raudonkepuraite. Juk žinai, kad prastai jaučiuosi. Eikš arčiau, kad galėčiau į tave pasižiūrėti.
Raudonkepuraitė pasidėjo krepšelį ant grindų ir priėjo prie lovos.
- Aš čia, močiute, atnešiau tau gražią puokštelę. Pati miške pririnkau. Pauostyk, kaip skaniai kvepia. Raudonkepuraitė ištiesė rankutę su puokštele ir staiga pastebėjo, jog bobutė labai keistai atrodo. Iš po kepurės žvelgė piktos vilko akys.
- Močiute, kodėl tavo tokios keistos akys? Niekada jos tokios nebuvo, - sunerimusi pasiteiravo Raudonkepuraitė.
- Kad tave geriau matyčiau, - atsakė vilkas. - Eikš arčiau, mergyte, noriu gerai tave apžiūrėti. Raudonkepuraitė paėjėjo dar žingsnelį arčiau, bet staiga sutrikusi paklausė:
- Betgi tavo ausys tokios keistos...
- Kad tave geriau girdėčiau, - toliau smailino liežuvį vilkas. - Eikš dar arčiau. Raudonkepuraitė paėjo dar mažutėlį žingsniuką vėl įdėmiai apžiūrinėdama bobutę. Ji jai visai nepatiko.
- Kokia didelė tavo burna, močiute, - trečiąkart prabilo Raudonkepuraitė, o vilkas sukaukė:
- Kad tave būtų lengviau suėsti.
Vilkas numetė antklodę, šoko iš lovos, išžiojo savo nasrus ir prarijo Raudonkepuraitę lygiai taip kaip ir jos bobutę. Paskui jis vėl įlindo į lovą. Po minutėlės jis jau knarkė taip, kad net aidas sklido nuo kalnų.
Tuo metu pro šalį ėjo medžiotojas su savo pagalbininku. Išgirdę pro močiutės langą sklindantį garsų knarkimą jie atsargiai priėjo, pažiūrėjo vidun ir pamatė močiutės lovoje gulintį vilką su milžinišku pilvu. Jie kaip mat suprato, kad vilkas bus močiutę prarijęs. Įėję vidun, perpjovė vilkui pilvą. Ir negalėjo patikėti savo akimis, kai iš pilvo kartu su močiute iššoko ir Raudonkepuraitė. Abi sveikos ir gyvos, ir labai dėkojo medžiotojui, kad jas išgelbėjo. Paskui visi pririnko galybę akmenų, supylė juos vilkui į pilvą ir gerai užsiuvo. Medžiotojas, išėjęs į kiemą, užtaisė šautuvą ir iššovė. Baisingas garsas vilką pažadino, ir jis išsigandęs ėmė žvalgytis aplinkui, tada iššoko pro langą ir nubėgo tolyn. Nuo to laiko niekas jo daugiau nematė.
Vėliau močiutė su Raudonkepuraite pasikvietė medžiotoją ir jo pagalbininką į trobelę ir skaniai pavaišino. Raudonkepuraitė laimingai grįžo namo pas mamą.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kartą, senų senovėje, buvo viena mergaitėir gyveno ji su savo mama mažoje jaukioje trobelėje prie miško. Mergaitę žmonės vadino Raudonkepuraite, nes ji dažnai dėvėdavo raudoną apsiaustėlį su kapišonu. Mergaitė mielai gobdavosi šiuo apsiaustėliu, nes jį buvo gavusi iš savo močiutės, kuri gyveno namelyje už miško ir labai mylėjo Raudonkepuraitę.

# data[].attributes.body
Katino dienos psl.116-119
Mokomės raidę "J"

# data[].attributes.body
Katino dienos psl. 198

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Gūdžiame miške nuo seno
Trys paršiukai sau gyveno.
Buvo broliai jie visi.
Jų vardai - labai keisti:

Nafas - pats vyriausias brolis,
Nifas - amžinas linksmuolis,
Nufas - greitas tartum vėjas,
Dainininkas ir šokėjas.

Per dienas jie žaidžia, dūksta,
Pramogų jiems nepritrūksta.
Aidi miškas nuo dainų -
Broliams linksma ir smagu.

Nors šilta saulutė šviečia,
Nafas brolius pasikviečia.
Kai ateina jie prie tako,
Brolis Nafas jiems ir sako:

- Susirinkom pasvarstyti,
Ką gi reikia mums daryti? -
Nors dar šilta ir gražu,
Vėsta oras pamažu.

Kai žvarbi žiema ateis,
Šaltis mus tikrai pribaigs.
Vilkas pilkas - tas žvėris -
Pasigaus mus ir praris!

Reikia mums statyti namą
Nei per aukštą, nei per žemą.
Įstatyt tvirtas duris -
Nebaisus bus joks žvėris!

- Tu, brolau, negąsdink mūsų -
Žiemą mes kaip nors prabūsim.
Gal jos ir visai nebus...
O vilkų - nėra pas mus!

Kam čia vargti, kam statyti,
Jeigu galim palakstyti?
Nieko tu nebegalvok -
Su mumis linksmai dainuok:

Mums nereik jokių namų -
Čia nėra piktų vilkų!
Vilką mes į kelmą tvosim
Ir kaip šungrybį suplosim!

Vilko niekad nemačiau,
Tiktai pasakoj skaičiau.
Negyvena jis miške -
Tik - zoologijos sode.

- Oi, broliukai tinginiai...
Na, ir žaiskit sau smagiai!
Teks vienam statyti namą -
Nei per aukštą, nei per žemą.

Nafas vienas nuskubėjo,
Statė, triūsė - net per vėją!
Akmenis sunkiausius tampė,
Vilko iš visų pakampių.

Namą mūrijo jisai -
Kad nebaisūs būt vilkai.
Net giria nustebus žiūri -
Tokio namo nieks neturi.

Na, o broliai tinginėliai?
Žaidė visą rudenėlį.
Kai žvarbi žiema atėjo,
Verkia jie nuo šalto vėjo:

- Šalta, šalta mums labai...
Ant vandens - vieni ledai!
Šąla ausys ir kojytės,
Šąla riestos uodegytės.

Kas gi bus? Kas gi bus?
Reikia mums statyt namus!
Bet žinai... Statykim greitai -
Nesušilę, nesukaitę -

Mes labai nesitampykim
Ir ilgai čia nesvarstykim -
Aš statysiu iš šiaudų!
Na, o aš - iš pagalių!

Mūsų brolis, tas kvailutis,
Persistengė jis truputį
Jam protelis nebeveikia -
Argi šitiek vargti reikia?

Tas niurzgalius mūsų brolis
Tampė akmenis ir molį.
Dirbo, statė, nesiilsėjo -
Mums - tiktai dienos reikėjo!

Kam tiek vargti? Kam plušėti,
Jeigu galim patingėti.
Mes protingi, jis - kvailys,
Pavydės, kai pamatys!

Tai nameliai, tai namai -
Vėjas švilpia - ir gerai!
Tai nameliai, tai namai -
Sienos braška - ir gerai!

Taip jie spygavo linksmi...
Snaudė vilkas pakrūmy -
Jis į viršų strykt pašoko!
Vos nenumetė apuoko...

- Kas čia tokį triukšmą kelia?
Visą dieną galvą gelia!
Piktas, alkanas esu -
Aš - baisiausias iš visų!

Kokia laimė man nušvito -
Porą paršų čia priklydo.
Tuoj suėsiu juos abu -
Nebeliks nė uodegų!

- Čia, broleli, tikras vilkas
Ir iš kur jis atsivilko?
Bėkim lėkim, kiek tik galim,
Gal suspėsim į namelį!

Oi, baisu baisu, baisu -
Vilko kaukšinčių dantų!
Oi, baisu, baisu, baisu -
Bėgu greitai, bėk ir tu!

Lekia broliai tekini -
Šiaudų namas netoli.
Užkabina kablį seną...
Vilkas rankeną klebena:

- Paršai, jūs juokų nekrėskit
Ir man nervų nebeėskit.
Greit darykite duris -
Vilkas pilkas jus praris!

Na, jei paršai neišlįs,
Tuoj išversiu aš duris!
Viens, du, trys - pučiu, pučiu...
Aš tų paršų nekenčiu!

Štai namelis ir sugriuvo...
Oi, broleli, mes pražuvom?
Bėkim greit į mano namą -
Nei per aukštą, nei per žemą -

Tą, kuris iš pagalių...
Vilkas mina ant kulnų!
Lekia broliai tekini -
Laimei, namas netoli.

Oi, nameli, saugok mus -
Vilkas pilkas toks baisus!
Užkabina kablį seną...
Vilkas rankeną klebena:

- Paršai, jūs juokų nekrėskit
Ir man nervų nebeėskit.
Greit darykite duris -
Vilkas pilkas jus praris!

Na, jei paršai neišlįs,
Tuoj išversiu aš duris!
Viens, du, trys - pučiu, pučiu...
Aš tų paršų nekenčiu!

Štai namelis ir sugriuvo...
Oi, broleli, mes pražuvom!
Bėkim greit į brolio namą -
Nei per aukštą, nei per žemą -

Tą, kuris iš akmenų.
Broli, gelbėk mus abu!
Greit atidaryk duris,
Nes mus vilkas tuoj praris!

Nafas tik duris atvėrė -
Šmurkšt į vidų broliai spėriai.
Dreba, tirta jie po lova,
O už durų vilkas stovi:

- Paršai, jūs juokų nekrėskit
Ir man nervų nebeėskit.
Greit darykite duris -
Vilkas pilkas jus praris!

Na, jei paršai neišlįs,
Tuoj išversiu aš duris!
Viens, du, trys - pučiu, pučiu...
Aš tų paršų nekenčiu!

- Jūs, broliukai, nedrebėkit -
Puodą kaisti man padėkit.
Vilkas namo nenupūs,
Kad ir koks jis atkaklus!

- Ką gi man dabar daryti?
Kaip man tuos paršus praryti?
Aš per kaminą įlįsiu,
O tada - visus prarysiu!

Vilkas jau ant stogo lipa...
"Paršai taip skaniai pakvipo! „
Šlumšt per kaminą vidun:
Keberiokšt! Dun - dun, dun - dun!!!

Katilas vandens jau laukia
O iš skausmo vilkas staugia:
- Karšta, karšta man labai -
Svyla kailis ir nasrai!

Oi, kaip viską skauda klaikiai...
Man tų paršų nebereikia!
Nebereikia man nė kiškių -
Bėgu aš iš šito miško!

Broli mielas, mums atleiski...
Į namelį įsileiski.
Mes daugiau nebetingėsim
Darbus dirbti tau padėsim.

Tai namelis nuostabus -
Jam joks vilkas nebaisus!
O šiaudai ir pagaliai -
Netvirti iš jų namai...

Į mėgstamiausius įsidėjo

Šią informaciją mato tik svetainės rėmėjai. Plačiau...

# data[].attributes.attachment_link.description
Gūdžiame miške nuo senoTrys paršiukai sau gyveno. Buvo broliai jie visi. Jų vardai - labai keisti: Nafas - pats vyriausias brolis, Nifas - amžinas linksmuolis, Nufas - greitas tartum vėjas, Dainininkas ir šokėjas. Per dienas jie žaidžia, dūksta, Pramogų jiems nepritrūksta. Aidi miškas nuo dainų - Broliams linksma ir smagu.