# data[].attributes.body
СЕВАСТОПОЛЬСЬКА ОБОРОНА 1941—1942 — оборона міста і гол. військово-мор. бази Чорномор. флоту 30 жовтня 1941 — 2 липня 1942 (бої продовжувалися до 12 липня 1942) від німецько-румун. загарбників (нім. 11-та армія та румун. гірський стрілец. корпус).

# data[].attributes.location_name
Харків, Харьковская область, Украина

# data[].attributes.headline
Харків, Харьковская область, Украина

# data[].attributes.subject
Харків, Харьковская область, Украина

# data[].attributes.location_name
Бабин Яр, Киев, Украина

# data[].attributes.attachment_caption
Бабин Яр: як нацисти хотіли приховати свої злочини

# data[].attributes.headline
Бабин Яр, Киев, Украина

# data[].attributes.subject
Бабин Яр, Киев, Украина

# data[].attributes.attachment_link.title
Бабин Яр: як нацисти хотіли приховати свої злочини

# data[].attributes.location_name
Корсунь-Шевченковский, Черкасская область, Украина

# data[].attributes.attachment_caption
Чи був "Сталінград на Дніпрі"? - 100 Великих загадок історії України

# data[].attributes.headline
Корсунь-Шевченковский, Черкасская область, Украина

# data[].attributes.subject
Корсунь-Шевченковский, Черкасская область, Украина

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
100 Великих загадок історії України

За радянських часів, та й зараз теж серед видатних операцій Червоної Армії в роки Другої світової війни називають Корсунь-Шевченківську наступальну.. У неї є ще одне, неофіційне, найменування - "Сталінград на Дніпрі". Оточення і знищення в Сталінграді 6-ої німецької армії стало для радянської історіографії символом потужності Червоної Армії, геніальності її полководців. Наскільки Корсунь-Шевченківська операція підходить під цей трафарет?

Хід перших операцій на Правобережній Україні в кінці 1943 р. показав, що супротивник володіє ще достатніми силами для збереження стійкості свого стратегічного фронту. Для його повалення планувалося провести три об'єднані загальним задумом наступальні операції, центральною і найбільш ефективною з яких стала Корсунь-Шевченківська.

В середині січня 1944 р. в канівському виступі, що глибоко врізався в розташування радянських військ на стику 1-го і 2-го Українських фронтів, тримали оборону дев'ять піхотних дивізій, 5-а танкова дивізія СС "Вікінг", бригада СС "Валлонія" і чотири дивізіони штурмових гармат зі складу 1-ої танкової і 8-ої польової армій німців. Ширина виступу біля основи досягала 130 км. У прагненні Гітлера утримати його не останнє місце займали розрахунки пропагандистського ґатунку: мовляв, німецькі кухарі все ще "черпають воду з Дніпра". Супротивник ретельно укріплював позиції, але біля основи виступу, де фронт стабілізувався тільки в середині січня, йому не вдалося завершити оборонні роботи. У самому виступі резервів у німців не було.

Радянська ставка планувала нанести військами двох фронтів могутні зустрічні удари під основу виступу і з'єднатися в районі Шполи, Звенігородки. Готуючи нові удари, Ставка наповнювала фронт людьми і бойовою технікою. Так, 1-й Український фронт отримав 47-у загальновійськову (дев'ять стрілецьких дивізій) і 2-у танкову армії, 6-ій гвардійський кавалерійський і 5-й механізований корпуси, а також 400 танків Т-34 маршового поповнення. У складі фронту формувалася 6-а танкова армія. Ударну силу 2-го Українського фронту І. Конєва складали 5-а гвардійська танкова армія і 5-й Донський гвардійський кавалерійський корпус. На напрямку головних ударів фронтів було створено перевагу над супротивником за чисельністю військ в 3-4, артилерії в 3-6, танкам і САУ в 5-10 разів.

Операція здійснювалася в складних умовах відлиги, яка рано почалася в Україні, і весняного бездоріжжя. Розбиті дороги ускладнювали маневр військ і підвезення матеріальних засобів. Негода і ґрунтові аеродроми, які розкиснули, обмежували можливості авіації.

Наступ військ 2-го Українського фронту почався 24 січня 1944 р. діями посилених передових батальйонів. З ранку 25 січня були введені в битву головні сили 4-ої гвардійської і 53-ої армій. Але прорвати оборону супротивника не вдалося, і о 14 годині Конєв на ділянці всього в 6 км. ввів у битву 236 танків 5-ої гвардійської танкової армії, До кінця дня танкісти прорвали тактичну зону оборони і просунулися на 18 км.

На другий день наступаючим довелося відбивати контратаки супротивника з півдня і півночі. Німцям вдалося ліквідовувати пролом в своїй обороні і відрізати два корпуси 5-ої гвардійської танкової армії. Конєв, оцінивши обстановку, ухвалив сміливе рішення: 29-у танковому корпусу зайняти оборону, а 20-у продовжувати наступати На Шполу, Звенігородку.

У нічному бою 20-й танковий корпус оволодів Шполою,'а о 13 годині 28 січня захопив Звенігородку і зустрівся з першим загоном 6-ої танкової армії.

Тим часом 18-й танковий і 5-й гвардійський кавалерійський корпуси за підтримки піхоти 28-30 січня пробили заслін супротивника в горловині прориву і пішли на Шполу, утворюючи внутрішній і зовнішній фронти оточення.

Щоправда, козаки зазнали при цьому великих втрат, постійно маючи намір атакувати танки в кінній побудові: "Донці мчали в кінній будові з шаблями наголо. А з правого і лівого флангів, лісосмуг і ярів фашисти посипали на козачу лавину міріади трасуючих куль. Падали скошені кулями коні. Падали люди".

Але і на німців донці справили незабутнє враження. Командир 47-го танкового корпусу генерал фон Форман згадував: "Незважаючи на втрати - я підкреслюю, абсолютно незважаючи на втрати - маси росіян попрямували на захід, обходячи німецькі танки, які стріляли в них зі всього, що мали в своєму розпорядженні. Це була приголомшуюча картина, приголомшлива драма. Ми здивувалися ще більше, коли три радянські кавалерійські дивізії зімкнутим ладом помчали крізь наш загороджувальний вогонь. Нічого подібного я раніше не бачив - це здавалося нереальним".

1-й Український фронт перейшов у наступ 26 січня. Бої на ділянці прориву носили наполегливий характер. Трьом арміям (27, 40-й загальновійськовій і 6-ій танковій) протистояли три німецькі піхотні дивізії. Втративши за день бою 59 танків і САУ, наші війська просунулися на 2-5 км.

Тактичну оборону супротивника вдалося прорвати наступного дня, а 28 січня танкісти досягли Звенігородки.

Таким чином, на четвертий день операції танкові армії 1-го і 2-го Українських фронтів перерізали всі шляхи Корсунь-Шевченківському угрупуванню німців. У кільці опинилися чотири піхотні, 5-а танкова дивізія "Вікінг", що мала у своєму складі до 90 танків, бригада СС з бельгійських добровольців "Валлонія", три дивізіони штурмових гармат та інших окремих частин. За радянськими даними, в котел потрапило 80000 чоловік, 1600 гармат і мінометів, до 230 танків. Німці визнають оточення 56 тисяч солдатів і офіцерів.

Командування оточеними прийняв командир 11-го армійського корпусу генерал Штеммерман, якому, як свого часу Паулюсу, Гітлер заборонив прориватися.

Таку страшну картину застав командувач групою армій "Південь" Манштейн, який прилетів зі ставки фюрера. Потрібно було терміново рятувати оточених. Проте німці не змогли через бездоріжжя швидко зосередити всі призначені для прориву сили. Тим паче, що танкові дивізії доводилося виводити з бою на інших ділянках фронту. Одне угрупування почало атаки 1 лютого, а ударне у групування в смузі 1-ої танкової армії вдалося зібрати тільки до 11 лютого.

А поки в німецькій обороні знаходився нічим не прикритий пролом у 95 км. Манштейн, з жахом чекав, як йому здавалося, неминучого: масованого розтинаючого удару радянських рухомих з'єднань до кордонів Румунії, який би призвів до знищення всього південного німецького фронту. Проте маршал Р. Жуков, який, командував 1-м Українським фронтом і координував дії Конєва, вирішив задовольнятися малим і "вчепився в мішок".

Німецькі автори і після війни дивувалися: "Донині не отримано задовільної відповіді на питання, чому маршал Жуков і генерал Конєв пропустили між пальців унікальний шанс знищити південний німецький фронт на захід від Дніпра. Конєв і Жуков віддали перевагу менш серйозному рішенню і сконцентрували всю силу шести армій, включаючи дві першокласні танкові армії і декілька окремих танкових корпусів, на ліквідації 6,5 німецьких дивізій".

Німці заспокоїлися лише 31 січня, дізнавшись з радіоперехоплення, що супротивник мінує прорив...

Практично одночасно розгорілися жорстокі бої як на внутрішньому, так і на зовнішньому фронтах оточення. Німці трималися стійко, як молитву, повторюючи телеграму командувача 1-ої танкової армій: "Я вас виручу. Хубе". 8 лютого їм пред'явили ультиматум про капітуляцію. Підполковника, який прибув з умовами здачі в полон, німці пригостили шампанським, сигаретами, але відповіді на ультиматум не дали. Тоді радянське командування 10 лютого прислало 50 полонених з листами, які містили пропозицію їх командирам і товаришам здатися. Але і це ні до чого не привело. Моральний стан оточених військ залишався задовільним.

У журналі бойових дій 2-го Українського фронту наголошувалося: "Не дивлячись на те, що оточені несуть величезні втрати, немає фактів деморалізації і дезорганізації. У полон здаються одиниці, опір наполегливий, контратаки не припиняються".

Не затихали ще жорстокіші бої і на зовнішньому фронті. Зосередивши п'ять піхотних і сім танкових дивізій, німці намагалися пробитися до оточених. Все перемішалося, на землі і в повітрі йшли безперервні бої. Час працював проти німців. Кожен день затримки зменшував шанси на успіх.

Щоденні втрати оточених складали до 600 чоловік. Ще до оточення німці зуміли евакуювати за річку Рось запаси продовольства. Це виявилося мудрим рішенням, оскільки врятоване продовольство виявилося єдиним джерелом постачання в казані. Навіть 7 лютого раціон солдатів був достатнім. Цукру, ковбаси, хліба і сигарет вистачало ще на 10 днів. Гірше було з боєприпасами. Їх денна витрата складала 200 т, тому потрібно було доставляти 150 т вантажів на день. Велику допомогу в цьому надавала авіація. Оточені до останньої можливості утримували єдиний аеродром в Корсуні поза меж вогню радянської артилерії. Транспортники літали з Уманського аеродрому, який знаходився на відстані лише 100 км. від оточених військ. З 28 січня по 20 лютого 1944 р. в "казан" доставили 2027 т вантажів (1247 т боєприпасів, 405 т продовольства, 38,5 т озброєнь і медикаментів, 695 кубометрів пального); з кільця вивезли 2188 поранених, 2,1 т апаратури зв'язку, 101 військовослужбовця (фахівці і екіпажі збитих літаків). За цей час німці втратили 32 Ю-52, 13 X-111, 47 винищувачів. Одночасно Ю-52 з висоти 30-40 м скидали 200-літрові бочки з паливом і ящики з снарядами для танкістів 3-го танкового корпусу, які проривалися до оточених. Через бездоріжжя колісний транспорт не встигав за наступаючими танками, і вся надія була на авіацію.

До 15 лютого стало ясно, що рятувальна операція провалилася, наступ захлинувся в 10 км. від мети. Оточені війська до цього часу займали лише три населені пункти - Шендерівку, Хилки і Комарівку. Ця територія знаходилася в зоні досяжності радянської артилерії, інтенсивність вогню якої залежала лише від кількості снарядів, які могли витратити артилеристи. У цій ситуації Манштейн об 11.05 15 лютого наказав прориватися назустріч 3-у танковому корпусу, яки виходив до Лисянки.

15 лютого 1-а танкова дивізія німців зав'язала запеклі бої за Лисянку. Тут вперше радянські війська застосували нові важкі танки ІС-85. 13-й гвардійський важкий танковий полк отримав завдання підтримати атаку 109-ої танкової бригади на Лисянку. Але до моменту вступу полку в бій інші Т-34 109-ої бригади, які атакували Лисянку в лоб вже горіли. Сім "пантер" оберфельдфебеля Штріппеля знищили 27 із 30 радянських Т-34, які атакували місто. Підпустивши ІСи на 600-800 м, німецькі танкісти за десять хвилин підбили п'ять з них. Кожен танк отримав 3-7 влучань.

Тим часом війська, які залишилися в оточенні, стягувалися в район Шендеровки, де намічався прорив з оточення. Пізніше Шендеровку німці назвуть "дорогою до пекла". Прорив здійснювався на фронті шириною 4,5 км. Поранених залишали з медичним персоналом на милість супротивника. Совінформбюро придумало страшнішу казку: "Гітлер віддав наказ, щоб оточені німецькі солдати і офіцери кінчали життя самогубством. Поранені за наказом убивалися і спалювалися"...

До півночі 16 лютого розігралася завірюха, видимість знизилася до нуля. У цей момент вся маса оточених військ північніше Комарівки без пострілів обрушилася на 180-у стрілецьку дивізію і прорвала її позиції. Конєв кинув у битву всі резерви.

Бойові порядки обох сторін переплелися. Німці під безперервним вогнем, під переслідування з боку радянських танків, наполегливо рвалися на південь, до заповітної річки під назвою Гнилий Тікич на зовнішньому фронті оточення.

"Зі світанком - стверджує радянська історія - піхота і кіннота завершили розгром ворожого угрупування". За німецькими ж даними, ситуація Виглядала трохи інакше. "О 1 г. 25 хв. у ніч на 17 лютого, - пише Манштейн, - прийшла радісна звістка про те, що перший зв'язок між тими, що виходять з оточення і передовими частинами 3-го тк встановлена. Супротивник, що знаходився між ними, був буквально зім'ятий".

Пекло почалося при форсуванні Гнилого Тікича. Частини, які пішли на прорив, ухиляючись від радянського вогню, вийшли до річки східніше Лисянки, на південь від позицій деблокуючих сил, де не було ні мостів, ні захопленого плацдарму. Тисячі людей кидалися у воду. Разом з солдатами плив і командир 42-го корпусу. Сотні потонули в холодній воді. Група офіцерів спорудила переправу для поранених. До 16 години німці таки вийшли до Лисянки. Більше 2000 поранених теж врятували. З 35000 чоловік, що почали прорив з казана, 30000 успішно пробилося до своїх. 5000 було вбито або взято в полон. Щоправда, вся важка зброя і спорядження було покинуто. Частини прикриття, успішно виконавши завдання, досягли позицій 3-го танкового корпусу в ніч на 18 лютого.

Якщо німецькі джерела одностайні в описі тих подій, то в радянських є різночитання. Наприклад, в оцінці поведінки німецьких генералів і старших офіцерів, які "ганебно покинули своїх солдатів". Одні автори пишуть, що вони втекли на бронетранспортері, інші - що відлетіли в літаку. Треба б вибрати щось одне... Насправді генерал Штеммерман при прориві слідував з ар'єргардом, особисто очолив офіцерську роту, складену з управління корпусу, і загинув в бою.

Тут би якраз пригадати інший приклад: як утекли з Севастополя, кинувши війська, генерал Петров і адмірал Октябрьський, їх штаби і командири дивізій, що не перешкодило їм отримати звання Героїв Радянського Союзу "за вміле керівництво, мужність, відвагу і героїзм".

Виходить, початок прориву наші все-таки прогавили. Танкісти і кавалерія били вже "по хвостах" колон. Основна частина Корсунського угрупування уникнула знищення, хоча і втратила всю артилерію і автотранспорт. Тяжкопоранених теж довелося кинути. Вони і склали основну масу полонених.

Природно, Конєв і його командири відрапортували, що на їх ділянці не прорвався жоден німецький солдат. А як перевірити? Адже ворог проривався не в наш тил, а в свій.

Командир же дивізії СС "Вікінг" Гілле, який отримав за цей прорив з рук Гітлера хрест, за версією Конєва, або вилетів на літаку до початку битви, "або проліз через лінію фронту, переодягнений в цивільний одяг". Разом з ним, мабуть, "пролізли" і 632 бійці бригади "Валлонія", і більше 3000 солдатів і офіцерів 57-ої піхотної дивізії на, чолі зі своїм командиром генералом Тровітцем.

Сталін здогадувався, що справа тут нечиста, але Корсунь-Щевченківська битва вже була оголошена "новим Сталінградом на берегах Дніпра". Про видатну перемогу розтрубили на весь світ і гримнули салют з 224 гармат.

Прийшов час рахувати трофеї і роздавати нагороди. Офіційна "Історія Другої світової війни" повідомляє, що німці втратили в оточенні 55 000 чоловік убитими, більше 18 000 полоненими. Ще 27 000 убитих, 1500 полонених і більше 600 танків записали на свій рахунок війська, які тримали зовнішній фронт оточення. Разом німці нібито втратили в Корсунь-Шевченківській операції 82 000 чоловік убитими і близько 20 000 полоненими.

Військам 2-го Українського фронту оголосили подяку Верховного Головнокомандуючого. Генерал армії І. Конєв 20 лютого був удостоєний звання Маршала Радянського Союзу.

Щоправда, за архівними документами, за весь період з січня 1944 р. Червона Армія узяла в полон на всіх фронтах лише 15351 солдатів та офіцерів супротивника. За весь лютий, знову ж таки - на всіх фронтах, Німеччина втратила убитими 41 200 чоловік.

Та все ж це була крупна перемога. Два німецькі корпуси, які вийшли з оточення були такі слабкі, що використовувати їх на фронті було неможливо. Це позначилося на оборонних операціях групи армій "Південь", яка намагалася зупинити радянські атаки в районі Умані. Незабаром вся південна ділянка фронту була широко розірвана, а німецькі 6-а і 8-а армії витіснені через Південний Буг до Румунії.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Чи був "Сталінград на Дніпрі"? - 100 Великих загадок історії України

# data[].attributes.attachment_link.description
За радянських часів, та й зараз теж серед видатних операцій Червоної Армії в роки Другої світової війни називають Корсунь-Шевченківську наступальну.. У неї є ще одне, неофіційне, найменування - "Сталінград на Дніпрі". Оточення і знищення в Сталінграді 6-ої німецької армії стало для радянської історіографії символом потужності Червоної Армії, геніальності її полководців.

# data[].attributes.location_name
Київ, Украина

# data[].attributes.attachment_caption
6 листопада - День визволення Києва від нацистів

# data[].attributes.headline
Київ, Украина

# data[].attributes.subject
Київ, Украина

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Цього дня 78 років тому війська Червоної Армії визволили столицю України -Київ.

Вранці 6 листопада бійці Червоної армії йшли Хрещатиком. Він був зруйнований і спалений. Страшний, безлюдний, згорілий та розбитий Київ зустрічав своїх визволителів. Осінній вітер ніс гар і перший сніг, тріпав червоні прапори і вибивав сльози з очей солдатів. Чорні очниці порожніх вікон, провали та пустирі на місці красивих будинків, і руїни, руїни, руїни.

Окупанти встигли накоїти багато лиха. Сотні тисяч киян та військовополонених були розстріляні та замучені в Бабиному Яру, у Дарницькому та Сирецькому концтаборі, у підвалах гестапо на Володимирській вулиці. Це були українці, євреї, росіяни, поляки - Бабин Яр став братською могилою та одним із найстрашніших символів фашизму, поряд із Бухенвальдом, Дахау, Освенцимом, Терезином, Хатинню, Лідице, Орадуром, Ковентрі, Ленінградом...

Восени 1943 року контрнаступ радянських військ, розпочатий 12 липня під час Курської битви, переріс у загальний наступ.

Потрібно було розгромити німців на південному крилі радянсько-німецького фронту, визволити найважливіший промисловий центр країни - Донбас, сільськогосподарські райони Лівобережної України та Крим, вийти до Дніпра та захопити плацдарми на його правому березі. Дніпро був основою оборонного рубежу, т.зв. "Східного валу", рішення про створення якого було ухвалено в гітлерівській ставці навесні 1943 року.

На першому етапі битви за Дніпро, у серпні-вересні 1943 року, радянські війська розпочали потужний наступ у Лівобережній Україні та на Донбасі. До кінця вересня Червона армія розгромила німецьке угруповання на цьому плацдармі. Війська, які наступали, вийшли до Дніпра в його середній течії майже в 750-кілометровій смузі і, форсувавши його, захопили 23 плацдарми. На другому етапі тривали запеклі бої, особлива роль у цій боротьбі належала району Києва. Перед Воронезьким фронтом, що визволяв місто, було зосереджено 30 дивізій противника, зокрема 7 танкових. Найбільш сильне угруповання зосередилося проти Букринського плацдарму, де на одну дивізію припадало по 5-6 км фронту.

Командувач військ фронту генерал армії Микола Ватутін прийняв рішення розгромити угруповання противника та визволити столицю України завданням двох ударів. Головного удару планували завдати з півдня, з Букринського плацдарму, а допоміжний - з півночі, з Лютізького. У районі Букрина було зосереджено більшість сил фронту (40, 27 загальновійськові і 3-тя гв. танкова армії).

12 жовтня, після потужного удару артилерії та авіації, почався наступ військ Воронезького фронту з Букринського плацдарму.

Протягом дня на фронті від Ржищева до Києва точилися запеклі бої, у яких обидві сторони зазнавали великих втрат. Переправа військ та техніки відбувалася під сильним артилерійсько-мінометним та кулеметним обстрілом. Командувач фронту ввів у бій 3-тю гвардійську танкову армію генерала Павла Рибалка. Але її з'єднання, змушені долати протитанкову оборону та відбивати контратаки ворога, успіху не досягли. Не змогла прорвати німецьку оборону і 38-ма армія генерала Кирила Москаленка, яка проривалась до Києва з Лютізького плацдарму.

Командування фронту вирішило призупинити активні дії, перекинути на плацдарми артилерію та танки, накопичити боєприпаси та підготуватися для продовження наступу. З цією метою на Дніпрі у смузі Воронезького фронту було збудовано 13 мостів. Утім, розпочатий 21 жовтня наступ також не приніс бажаних результатів. З'єднання 40-ї армії генерала Федіра Жмаченка тільки вклинилися в оборону противника на 2-3 км і з'єдналися з частинами, що діяли неподалік Щучинського плацдарму.

Фронту було наказано підготувати нову операцію із завданням головного удару правим крилом фронту на північ від Києва з Лютізького плацдарму.

Перед фронтом від Чорнобиля до Канева були зосереджені основні сили 4-ї танкової та 8-ї армій групи армій "Південь", 2-га танкова армія групи армій "Центр". Крім того, у резерві перебували 4 угорські легкі піхотні дивізії та 1 резервна німецька дивізія. Усього це угруповання налічувало 500 тисяч осіб, 6 тисяч гармат та мінометів, близько 400 танків та штурмових гармат та понад 660 бойових літаків.

На північ від Києва пролягав зведений радянськими військами ще 1941 року і відновлений противником протитанковий рів. Незважаючи на величезну напругу сил військ 1-го Українського фронту, які наступали, завдання першого дня операції з прориву в глибину ворожої оборони було виконано не повністю. Це пояснювалося завзятим опором німецьких військ та труднощами ведення боїв у лісистій місцевості. Зволікання з проривом оборони на всю її глибину могло призвести до того, що бої на підступах до Києва могли набути затяжного характеру. 25 жовтня - 1 листопада здійснювалося перегрупування військ фронту. Пересування здійснювалося лише в нічний час. З метою маскування широко застосовували димові завіси. Для приховання відходу з Букринського плацдарму танкової армії та великої кількості артилерії на плацдармі було виготовлено та розставлено велику кількість макетів танків та гармат. У смузі 13-ї армії генерала Миколи Пухова було створено райони хибного зосередження військ, серед місцевого населення розпускалися чутки про перехід армії до наступу.

Всі ці заходи дозволили провести перегрупування потай від противника. У 38-й армії на ділянці прориву завширшки 14 км радянські війська мали велику перевагу. Вперше у війні було створено величезну щільність артилерії на дільниці прориву - понад 200 гармат на 1 км фронту.

Саме тоді генерал Москаленко сказав: "При двохстах гарматах на кілометр фронту про противника не запитують, а лише доносять, до якого рубежу дійшли наші частини".

До 3 листопада німці зуміли встановити передислокацію наших військ і стали чекати удару на північ від Києва. Однак дані були запізнілими, і зробити щось суттєве противник не встиг.

3 листопада почався наступ ударного угруповання військ 1-го Українського фронту (так від 20 жовтня 1943 року став називатися Воронезький фронт) на північ від Києва. Увечері 3 листопада в телеграмі генералу Н.Ф. Ватутіну Верховний Головнокомандувач вимагав не пізніше 5 листопада перерізати залізницю Київ - Коростень та до 5-6 листопада оволодіти столицею України.

Танкова армія Павла Рибалка, яка пішла в обхід Києва у напрямку на Житомир та Фастів, відрізаючи шляхи відходу, застосувала незвичний для ворога трюк - психічну танкову атаку. На танках були закріплені сирени, які під час наступу створювали неабияке враження.

Щоб запобігти руйнуванню Києва, якого завдавав ворог, радянські війська прагнули якнайшвидше пробитися до центру міста. Німецькі підпалювачі та підривники залишали за собою купи охоплених полум'ям руїн. Рішучість і швидкість набували в цих умовах великого значення.

Наступ вели по напрямках, що сходяться до центру Києва. Опівночі до нього прорвалися частини 51-го стрілецького генерала Петра Авдєєнка та 5-го гвардійського танкового корпусу генерала Андрія Кравченка. Попереду наступали воїни 207-го танкового батальйону під командуванням капітана Дмитра Чумаченка. Шлях до центру Києва прокладав командир взводу - киянин гв. старшина Никифор Шолуденко. Десятки солдатів противника знищив він на своєму танку, розчищаючи шлях піхотинцям. У бою Никифор Шолуденко загинув. Його прах нині спочиває на алеї в Парку Слави біля Вічного вогню у Києві.

В 0 годин 30 хвилин 6 листопада 1943 року над столицею України Києвом злетів червоний прапор, поставлений бійцями 180-ї стрілецької дивізії генерал-майора Федора Шмельова. До 4 години ранку 6 листопада після завзятих боїв угруповання німецьких військ, що обороняло Київ, було розгромлено. За годину після того представник Ставки Маршал Радянського Союзу Георгій Жуков та Микола Ватутін телеграфували Верховному Головнокомандувачу: "З величезною радістю доповідаємо Вам про те, що завдання, поставлене Вами з оволодіння нашим прекрасним містом Києвом - столицею України - військами 1-го Українського фронту виконане. Київ повністю очищений від німецьких окупантів". Москва того ж дня салютувала доблесним воїнам 1-го Українського фронту 24 залпами з 342 гармат.

За мужність та відвагу, виявлені в боях за Київ, 65 частин та з'єднань отримали почесне найменування "Київські". Близько 17,5 тисяч солдатів та офіцерів 1-го Українського фронту були нагороджені орденами та медалями.

Окупація Києва тривала 778 днів. Величезне місто, яке налічувало до війни 900 тисяч жителів, спорожніло. До осені 1943 року в ньому залишилося лише 180 000 осіб. Німці перетворили на руїни багато вулиць, підірвали Успенський собор Києво-Печерської лаври, будівлю цирку, спалили ТЮГ, консерваторію, зруйнували Академію наук УРСР, більшість медустанов міста, 140 шкіл, 900 будівель держзакладів, кінотеатрів.

Визволення Києва отримало широкий міжнародний відгук. У країнах антигітлерівської коаліції ця подія розцінювалася як новий потужний удар по армії нацистської Німеччини.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олександр Шульман

# data[].attributes.attachment_link.title
6 листопада - День визволення Києва від нацистів

# data[].attributes.attachment_link.description
Цього дня 78 років тому війська Червоної Армії визволили столицю України -Київ. ...

# data[].attributes.location_name
Півнівка, Луганская область, Украина

# data[].attributes.headline
Півнівка, Луганская область, Украина

# data[].attributes.subject
Півнівка, Луганская область, Украина

# data[].attributes.body
18 грудня 1942 р. був звільнений перший населений пункт української території – с. Півнівка Міловського району Луганської обл.

# data[].attributes.location_name
Лавочне, Львовская область, Украина

# data[].attributes.headline
Лавочне, Львовская область, Украина

# data[].attributes.subject
Лавочне, Львовская область, Украина

# data[].attributes.body
1944 став роком визволення українських земель від нацистських окупантів - 8 жовтня 1944 р. від ворога було звільнено останній населений пункт УРСР у її довоєнних межах — село Лавочне Дрогобицької області.

# data[].attributes.location_name
Луцьк, Волынская область, Украина

# data[].attributes.headline
Луцьк, Волынская область, Украина

# data[].attributes.subject
Луцьк, Волынская область, Украина

# data[].attributes.body
https://uinp.gov.ua/informaciyni-materialy/statti/kryvavyy-slid-nkvd-rozstrily-politychnyh-vyazniv-v-zahidnoukrayinskyh-tyurmah-u-1941-roci

# data[].attributes.attachment_link.title
Кривавий слід НКВД: розстріли політичних в’язнів в західноукраїнських тюрмах у 1941 році

# data[].attributes.attachment_link.description
22-23 червня 1941 року розпочалися масові розстріли політичних в’язнів спочатку в західноукраїнських тюрмах НКВС, а згодом в інших регіонах України. Протя...

# data[].attributes.location_name
Броди, Волынская область, Украина

# data[].attributes.headline
Броди, Волынская область, Украина

# data[].attributes.subject
Броди, Волынская область, Украина

# data[].attributes.attachment_link.title
Танкова битва під Бродами

# data[].attributes.location_name
Дубно, Ровенская область, Украина

# data[].attributes.headline
Дубно, Ровенская область, Украина

# data[].attributes.subject
Дубно, Ровенская область, Украина

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У мережі з'явились кольоровані фото після найбільшого в історії німецько-радянської війни танкового бою на відтинку Луцьк-Дубно-Броди.

Тоді в липні 1941-го загальна кількість танків була понад 4000: 3500 радянських танків програло бій проти всього 800-900 німецьких. Світлини опублікували у фейсбук-групі Волинь Велика Great Volyn'.

На сайті "Українська Друга світова: 1939-1945" розповідають, що традиційно найбільшою танковою битвою Другої світової війни прийнято вважати бій під Прохоровкою влітку 1943 року. За офіційною радянською версією у ній з обох сторін було задіяно до 1 200 танків та САУ. Німецькі сили було знищено, їхні залишки змушені були перейти до оборони, і це стало переломним моментом у Битві на Курській дузі.

Акцентуючи увагу на битві під Прохоровкою, радянська пропаганда залишає за лаштунками іншу танкову битву. Вона відбулася влітку 1941 року на території Західної України у районі міст Дубно, Броди та Луцьк. Але за радянських часів шукати подробиць про неї було справою марною. Якщо в офіційній історіографії вона і згадувалася, то лише мимохідь.

Битва у районі Дубно -Броди - Луцьк розтягнулася на цілий тиждень - з 23 до 30 червня 1941 року. З радянського боку у ній брали участь 5 механізованих корпусів, а це - більше 2 800 танків.

Німці протиставили цій армаді свої чотири дивізії, які мали 585 танків та САУ. Потім на допомогу сторонам прийшли ще одна радянська (325 танків) та одна німецька (143 танки) танкові дивізії.

Тож загалом у битві брали участь більш ніж 3 000 радянських та понад 700 німецьких танків і САУ. У Битві під Прохоровкою сили сторін були майже утричі менші.

У чому ж причина того, що танкова битва на Західній Україні залишилася майже непоміченою радянською історіографією?

Ще увечері 22 червня війська радянського Південно-Західного фронту отримали завдання оточити та знищити німецьке угрупування у районі Володимира-Волинського та Дубна, а вже 24 червня зайняти район польського міста Люблін. Координувати дії фронту особисто прибув начальник Генштабу Георгій Жуков.

Проте радянські танкові з'єднання вступили у бій розрізнено, й їхні контратаки захлинулися. Війська не отримали підкріплення та потрапили в оточення. 29 червня командування віддало наказ на відхід практично знекровлених механізованих корпусів. Наступного дня розпочався загальний відступ, який більше нагадував утечу.

Загалом з радянського боку було знищено понад 2 500 танків. Надзвичайно великими були також небойові втрати техніки. В окремих частинах вони сягали 40-80%! Німецькі втрати були значно скромнішими - усього 260 бойових машин. Причому переважна частина цих танків та САУ після ремонту знову повернулися у стрій.

Жодної з поставлених цілей радянські сили у цій битві не досягли. Незважаючи на кількісну перевагу, вони відкотилися назад до лінії давнього радянсько-польського кордону. Вже за кілька днів німецькі війська прорвали нашвидкуруч організовану там лінію оборони і 10 липня вступили до Житомира.
Читайте також: Мережа Район.in.ua запускає сайт про історію Волині

# data[].attributes.attachment_link.title
Опублікували рідкісні фото найбільшої танкової битви німецько-радянської війни біля Дубна

# data[].attributes.attachment_link.description
У мережі з'явились кольоровані фото після найбільшого в історії німецько-радянської війни танкового бою на відтинку Луцьк-Дубно-Броди. Тоді в липні 1941-го загальна кількість танків була понад 4000: 3500 радянських танків програло бій проти всього 800-900 німецьких. Світлини опублікували у фейсбук-групі Волинь Велика Great Volyn'.

# data[].attributes.location_name
Дарница, Київ, Украина

# data[].attributes.headline
Дарница, Київ, Украина

# data[].attributes.subject
Дарница, Київ, Украина

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
"Антидот" і "детокс" від "Дня"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Однією з найстрашніших і найважчих для розуміння сторінкою історії Другої світової війни є загибель Південно-Західного фронту Червоної Армії в другій половині вересня 1941 року. Після 73 днів героїчної оборони 19 вересня Київ було залишено частинами РСЧА.

Війська Південно-Західного фронту отримали наказ Ставки Верховного головнокомандування будь-якою ціною утримувати столицю України - третє за значенням місто Радянського Союзу. Але долю міста з майже мільйонним населенням, а також могутнім угрупованням радянських військ (близько 1 млн. солдатів та офіцерів) було вирішено наперед: головна загроза була із флангів оборони виступу, в центрі якого був розміщений плацдарм на правому березі Дніпра. 22 серпня Гітлер віддав секретний наказ про знищення київського угруповання РСЧА. Операцію зі стратегічного погляду було продумано блискуче. Знявши з підступів до Києва останні танкові частини, німці стали планомірно готувати плацдарми для ударів з усіх боків. До кінця серпня 1941 року 1-й танковій групі вермахту вдалося захопити великий плацдарм на лівому березі Дніпра, біля Кременчука. На північному фланзі київського виступу становище стало небезпечним після розгрому сил Брянського фронту і виходу 2-ї армії і 2-ї танкової групи Гудеріана в район Новозибкова й Трубчевська. 25 серпня німці почали наступ у південному напрямку в бік Ніжина й Конотопа. У майже двотижневих боях вони зуміли відтіснити залишки нечисленних радянських сухопутних частин (танкові частини дислокувалися біля Києва) за Десну.

Маршал Георгій Жуков іще в середині серпня попереджав про катастрофу, що насувається, - можливе оточення сил Південно-Західного фронту. Але зловісна магія Сталіна викликала в керівництва фронту (командуючий - генерал-полковник Михайло Кирпонос) і Ставки стан заціпеніння. Верховний головнокомандувач вважав, що залишати столицю України заради стратегічних інтересів не можна; на його думку, ця втрата негативно позначилася б на бойовому дусі радянських воїнів. Наполегливі вимоги Г. Жукова починати евакуацію, коштували йому посади начальника Генерального штабу і переведення до Ленінграда, де також склалася загрозлива обстановка. А М. Кирпонос уперто продовжував обороняти Київ (німці з кінця серпня тільки імітували активність біля його околиць), iз явним небажанням відправивши назустріч танкам (!) частину артилерії та кавалерійський корпус.

Великі резерви радянських військ (необстріляні маршові частини), майже без підтримки бронетехніки, намагалися зупинити рух танків Гудеріана. Але, на жаль, нiмцями було захоплено Конотоп - великий залізничний вузол, що з'єднував Київ із Москвою, і дорогоцінний час для виведення з оточення, яке намічалося, було втрачено.

10 вересня з району Кременчука на північ назустріч Гудеріану вирушило ще одне могутнє угруповання німців. 1-ша танкова група і 17-та армія ворога зламали опір нечисленних радянських частин і вже 16 вересня поблизу Лохвиці на Полтавщині остаточно замкнули кільце оточення. Таким чином, утворився найбільший "котел" Другої світової війни. Для порівняння: під Сталінградом радянськими військами було оточено німецьке угруповання в кількості 330 тисяч чоловік, тобто втричі менше.

Досвіду в знищенні "котлів" німцям було не позичати. Утримувати Київ у такій ситуації не було ніякого сенсу. Сталін віддав нарешті наказ залишити місто, заздалегідь висадивши в повітря мости через Дніпро і знищивши плавзасоби. 19 вересня майже всі частини Південно- Західного фронту, здійснивши вибухи дніпровських мостів радіокерованими фугасами, переправилися в Дарницю. За вказівкою партійного й військового керівництва міські крамниці і склади вранці 19 вересня були віддані на відкуп місцевим жителям. У столиці України настав страшний хаос, утім, дуже скоро на вулицях міста з'явилися німецькі мотоциклісти з передових частин. Усього через кілька днів, 24 вересня, в центрі Києва почалися вибухи й пожежі, організовані радянськими саперами й підпільниками, - горів Хрещатик і прилеглі до нього вулиці. Історичний центр столиці України протягом тижня перетворився на суцільні руїни.

Величезна кількість людей і техніка розпочали рух на схід, командування й штаб фронту втратили всі важелі управління. Дуже ясна погода допомагала німецькій авіації буквально "прасувати" в степових просторах Київщини й Полтавщини розрізнені групи відступаючих військ, які залишали на полях десятки тисяч одиниць озброєння й техніки. Сили 2-го та 4-го німецьких повітряних флотів діяли послідовними хвилями, постійно підтримуючи танки й піхоту. Спроби свіжих, але погано навчених резервних дивізій із Далекого Сходу та кавалерійських корпусів, які очолив сам маршал Семен Будьонний, прорвати ззовні кільце оточення були безуспішними. Вся система матеріально-технічного забезпечення та внутрішні комунікації Південно-Західного фронту опинилися в руках ворога. Відступ часто перетворювався на безладну втечу, але окремі групи солдатів та офіцерів намагалися організовано прорватися на схід; загинули зi зброєю в руках М. Кирпонос і начальник штабу фронту генерал-лейтенант В. Тупиков. Картина розгрому була страшною. До кінця вересня "Київський котел" було розчленовано на окремі частини.

Престиж на вагах керівництва Ставки означав куди більше, примарні ідеологічні дивіденди були важливіші за людські долі. Результат відомий: у докладному зведенні німецького верховного головнокомандування повідомлялося про взяття в полон 665 тисяч осіб, захоплення 3718 гармат і 884 танків. Ці цифри наводить Курт фон Тіппельскірх у своїй "Історії Другої світової війни" (Москва, 1956 р.). Радянські дані 1960 року - "відлига" була в самому розпалі - свідчать про втрати полонених майже в кількості 335 тисяч осіб і стільки ж убитими. Десятки тисяч червоноармійців і командирів здавалися в полон, сподіваючись, що їм вдасться вирватися з нього, вижити. Спочатку німці, явно збентежені такою кількістю полонених, дозволяли родичам (багато хто з воїнiв був призваний з найближчих до місця бойових дій районів) забирати їх додому, але дуже скоро вони переглянули свої "гуманні погляди", і багатотисячні натовпи голодних радянських солдатів потяглися на захід, на зустріч смерті та новим випробуванням.

Великий парадокс: мабуть, найстрашніша поразка в степах на схід від Києва стала віддаленим передвісником загальної перемоги Радянського Союзу в цій війні. У той же час на Західному фронті йшли позиційні бої, Москва була ще у відносній безпеці. Мобільні танкові частини вермахту загрузли на лівому березі Дніпра, і наближалася зима. Час для проведення бліцкригу було втрачено.

Але як же змиритися з відчуттям, що Перемога була здобута через приниження, трагедію відступу і "котлів", через біль полону мільйонів наших співвітчизників? Дослідники називають різні цифри: від 4,5 до 6,4 млн. радянських воїнів пройшли через пекло нацистської неволі.

У цій війні керівництво СРСР ішло на страшні жертви, не думаючи про те, наскільки великими були масштаби морального зламу в душах людей. "Колос на глиняних ногах" вистояв. Лише ціна Великої Перемоги виявилася незрівнянно високою. І трагедія, яка розгорнулася на схід від Києва рівно 60 років тому, є ще одним підтвердженням цього.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вересень 1941 року: м'ясорубка "Київського котла"

# data[].attributes.attachment_link.description
Однією з найстрашніших і найважчих для розуміння сторінкою історії Другої світової війни є загибель Південно-Західного фронту Червоної Армії в другій половині вересня 1941 року. Після 73 днів героїчної оборони 19 вересня Київ було залишено частинами РСЧА. Війська Південно-Західного фронту отримали наказ Ставки Верховного головнокомандування будь-якою ціною утримувати столицю України - третє за значенням місто Радянського Союзу.

# data[].attributes.location_name
Умань, Черкасская область, Украина

# data[].attributes.headline
Умань, Черкасская область, Украина

# data[].attributes.subject
Умань, Черкасская область, Украина

# data[].attributes.body
Битва під Уманню

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Том (Україна - Українці) Кн. 1 Том (Україна - Українці) Кн. 2

УМАНСЬКА ОБОРОННА ОПЕРАЦІЯ (1941)

Бібліографічне посилання: Грицюк В.М., Фасольняк Ю.Ю.Уманська оборонна операція (1941) [Електронний ресурс] . - Режим доступу: http://www.history.org.ua/?termin=Umanska_oboronna_1941 (останній перегляд: 05.05.2022)

УМАНСЬКА ОБОРОННА ОПЕРАЦІЯ (1941)

УМАНСЬКА ОБОРОННА ОПЕРАЦІЯ 1941 - оборонна операція військ лівого крила Південно-Західного фронту та правого крила Південного фронту (6-та, 12-та армії, 2-й механізований корпус), що проводилася з 15 липня до 4 серпня 1941 з метою відби-ти наступ німецьких військ на уманському напрямку, не допустити оточення військ 6-ї та 12-ї армій і відновити цілісність фронту.

Після перших двох тижнів війни, відповідно до уточнених завдань, група армій " Південь" частиною сил продовжувала наступ на київ. напрямку, а гол. силами здійснювала операцію з метою оточення рад. військ на Правобережжі. 10 липня 1941 нім. командування відмовилося від наступу на Київ. Перед групою армій "Південь" було поставлене завдання оточити рад. війська 6-ї та 12-ї армій у районі Умані ударами на напрямках, що сходилися в районі Умані. Усього в операції нім. командування задіяло бл. 38 д-зій, у т. ч. 5 танкових і 5 моторизованих.

У середині липня 1941 війська Пд.-Зх. фронту завдали кілька контрударів по німецьких 6-й армії і 1-й танк. групі, але ліквідувати розрив, що утворився між своїми 5-ю і 6-ю арміями, не змогли. Для забезпечення відведення військ 6-ї і 12-ї армій на тилові рубежі 26-та армія в 2-й пол. липня 1941 завдала кількох контрударів із району на південь від Києва.

Рад. командування недооцінило темпи наступу нім. танк. д-зій. 21 липня 1941 тилові комунікації 6-ї і 12-ї армій були перерізані. Рад. армії змушені були вести бої в півкільці на три фронти: на сході наступати, на заході і півночі оборонятися. 21 липня 1941 2-й механізований корпус Південного фронту завдав контрудар по противнику, що прорвався до Умані, і відкинув його. Однак унаслідок виходу військ нім. 11-ї армії в район Балти виникла загроза глибокого охоплення військ 6-ї і 12-ї армій з півдня. Тому Ставка Верховного головнокомандування 25 липня 1941 затвердила рішення військ. ради Пд.-Зх. напрямку про негайне відведення цих армій на рубіж Звенигородка- Тальне -Христинівка та підпорядкування їх командуючому Пд. фронтом. До кінця липня 1941 6-та і 12-та армії відійшли на зазначений рубіж, але їхній стан у зв'язку з великими втратами, сильною перевтомою особового складу та безупинним тиском противника залишався винятково важким. Він ускладнювався й тим, що управління військами було незадовільним через погану організацію зв'язку.

Під час відходу військ між фронтами утворився розрив. Щоб не дати можливості противнику розвинути удар на стику фронтів, Ставка Верховного головнокомандування 28 липня 1941 наказала відвести армії правого крила Пд. фронту на рубіж Шпола (нині місто Черкас. обл.) - Тернівка (нині село Бершадського р-ну Він. обл.) - Рибниця (нині місто в Молдові) і там міцно закріпитися. Одночасно пропонувалося створити сильну групу резервів у районі Черкаси- Кіровоград- Кременчук і підготувати удар у заг. напрямку Черкаси- Вінниця. Однак цю директиву Ставки Верховного головнокомандування військам Пд. фронту виконати не вдалося. Нім. ударні угруповання стрімко наступали по зустрічних напрямках. 27 липня 1941 12-та армія в районі Гайсина втратила стик із 18-ю армією. Врахувавши складність обстановки, командувач фронту передав управління всіма військами, над якими нависла загроза оточення, командувачу 12-ї армії. У подальшому ці війська в документах називаються групою генерала Понєдєліна. 2 серпня 1941 з'єднання 1-ї танк. групи противника вийшли в район Первомайська і відрізали шляхи відходу на схід військам 6-ї, 12-ї та частково 18-ї армій і 2-го механізованого корпусу. У цей же час нім. 17-та армія охопила їх із півдня. Кільце оточення замкнулося. Рештки частин та з'єднань, які не потрапили в оточення до кінця 3 серпня 1941 відійшли в район Первомайська, де зайняли проміжні рубежі. У.о.о. на цьому завершилася.

До 5 серпня 1941 генерал-майор П.Понєдєлін, який очолив об'єднане угруповання, виконував директиву Пд. фронту пробиватися на схід, на з'єднання з 26-ю армією, тоді як фронт 18-ї армії з 29 липня до 3 серпня 1941 проходив у 15 км на південь від оточених військ. 7 серпня 1941 організований опір оточених військ припинився, хоча окремі групи продовжували вести бої до 13 серпня 1941. Були знищені управління 2-х армій, 7-ми корпусів, перестало існувати 20 рад. д-зій. За різними оцінками, в полон потрапило від 65 тис. до 103 тис. бійців і командирів Червоної армії, противник захопив більше 300 танків та 800 гармат. Трагічною була доля командувачів армій генерал-майора П.Понєдєліна та генерал-лейтенанта І.Музиченка: їм судилося зазнати гіркоти нім. полону, а після звільнення - сталінських репресій. П.Понєдєлін 1950 був засуджений до смертної кари.

1. Операции Советских Вооруженных Сил в Великой Отечественной войне 1941-1945 гг.: Военно-исторический очерк, т. 1: 22 июня 1941 г. - 18 ноября 1942 г. М., 1958

2. Грецов М.Д/ На Юго-Западном направлении: Боевые действия советских войск на юго-западном направлении в летне-осенней кампании (июль-ноябрь 1941 г.). М., 1965

3. Сборник документов Верховного Главнокомандования за период Великой Отечественной войны, вып. 1 (июнь-декабрь 1941 года). М., 1968

4. Долматовский Е. Зеленая Брама: Документальная легенда об одном из первых сражений Великой Отечественной войны. М., 1985

5. Муковський І.Т., Лисенко О.Є. Звитяга і жертовність: Українці на фронтах Другої світової війни. К., 1996

6. Гальдер Ф. Военный дневник: 22.06.1941-24.09.1942. М., 2004

7. Исаев А.В. "Котлы" 41-го: История ВОВ, которую мы не знали. М., 2006

8. Ковальчук М. Оточення вогневе: Подвиг і трагедія героїв Зеленої Брами: Художньо-документальна розповідь про маловідому сторінку початкового періоду Великої Вітчизняної війни. Тернопіль, 2006

9. Мощанский И.Б. Битва за Киев: 7 июля - 26 сентября. М., 2008

10. Україна в Другій світовій війні: Погляд з XXI століття: Історичні нариси, кн. 1. К., 2011

Посилання:
БАЛТИ

ЧЕРКАСИ, ОБЛАСНИЙ ЦЕНТР

ГАЙСИН

КІРОВОГРАД

КРЕМЕНЧУК

КИЇВ

ПЕРВОМАЙСЬК

ПІВДЕНЬ, ГРУПА АРМІЙ

ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ ФРОНТ

ПІВДЕННИЙ ФРОНТ

ТАЛЬНЕ, МІСТО ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛ.

УМАНЬ, МІСТО ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛ.

ВІННИЦЯ

ЗВЕНИГОРОДКА
Пов'язані терміни:
ДВАНАДЦЯТА АРМІЯ

ВІСІМНАДЦЯТА АРМІЯ

(тексти та зображення доступні на умовах ліцензії Creative Commons
із зазначенням авторства - розповсюдження на тих самих умовах)

# data[].attributes.attachment_link.title
УМАНСЬКА ОБОРОННА ОПЕРАЦІЯ (1941)

# data[].attributes.attachment_link.description
Том (Україна - Українці) Кн. 1 Том (Україна - Українці) Кн. 2 УМАНСЬКА ОБОРОННА ОПЕРАЦІЯ (1941) Бібліографічне посилання: Грицюк В.М., Фасольняк Ю.Ю.Уманська оборонна операція (1941) [Електронний ресурс] .