# data[].attributes.body
Ez a népi jámbor hitélet gyökereire visszavezethető női vallásos mozgalom elsősorban azért keletkezett, mert a korabeli szerzetesrendek nem vették fel tagjaik közé a nyomorúságos anyagi körülmények között élő nőket.

nem tettek szerzetes fogadalmat

többnyire városi közösségekben vagy önállóan éltek

varrásból, csipkeverésből és egyéb kézimunkák készítéséből tartották el magukat

céljuk: az egyszerű, vallásos kegyesség alapjain nyugvó hétköznapi élet feltételeinek megteremtése volt

Begina-mozgalom elterjedése: jelentősen változtatott a középkori nők megítélésén -> hamarosan kiérdemelték kortársaik megbecsülését

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A diksmuide-i beginázs. Egy alkalommal Thomas Becket, Canterbury érseke is megszállt itt, 1170-ben, miután összeveszett II. Henrik angol királlyal.

Mit jelentett a nevük?
Hogy a beginák pontosan miről kapták a nevüket, azt ma már nem könnyű meghatározni. Az egyik legvalószínűbb feltételezés, hogy magáról a liège-i püspökség egyik papjáról, Lambert le Bègue-ről nevezték el magukat így. A fennmaradt források szerint ő volt az, aki arra bátorította a nőket, hogy a zárdák falain kívül is szabadon végezzenek olyan tevékenységeket, amelyeket nemesnek és méltónak tartanak, a hitük kifejezéséhez. Ez pedig a kereszténység eredeti szellemiségének megfelelően a krisztusi példa követése, embertársaik önzetlen megsegítése és az „Isten mindenkit a maga képére teremtett" elvének érvényesítése volt. Az első csoport, amely vélhetően az ő támogatásával kezdett dolgozni, 1170 körül szerveződött meg. Mások szerint azonban a begina név nem innen, hanem a középkori flamand nyelvben használt beghen szóból származik, amelynek az egyik jelentése: imádkozni. A nivelles-iek szerint viszont Nivelles város védőszentje, Szt. Begga a névadó, hiszen a legenda szerint ebben a városban alapították az első beginázst (a beginák közösségi házát). De bárhonnan is ered, a lényeg, hogy a begina név dicsőségét még ma is sokan szeretnék a magukénak tudni.

Volt-e közük a szerzetesrendekhez?
A szerzetesrendek a szigorú elvonultságot, magányosságot vállaló remeték közösségeiből alakultak. A kereszténység korai elterjedésének idején elsőként Egyiptomban jöttek létre szerzetesi közösségek. Ezek életét szigorú belső előírások szabályozták, a feladatuknak pedig elsősorban a hit elvont kérdéseinek tanulmányozását tekintették. Később, főként Nyugaton a szerzetesség gyakorlatiasabb feladatokkal is bővül. A legfőbb cél ekkor is az Istenhez leginkább méltó élet maradt, de ebbe az eszménybe egyre inkább bevonták az olyan, hasznos munkának tekintett tevékenységeket is, mint amilyen például a föld megművelése, a gyógyító növények termesztése vagy a kódexek másolása is volt. A világszerte felépített monostorok-kolostorok és kertjeik ekkor a közösségeket segítő munkák legfontosabb területeivé váltak, ahol a szerzetesek valóban jelentősen hozzájárultak nemcsak a vallás terjesztéséhez, de a kultúra fenntartásához és gazdagításához is.

A beginák a túlzott szegénységet, a teljes lemondást sem pártolták, ezért a házaik, kertjeik szépek és életközeliek voltak. A közösség vezetője minden évben meglátogatta a tagok szállását és felülvizsgálta, hogy az se fényűző, se túlságosan egyszerű legyen.

A legelső kolostort a Nursiai Szent Benedek (480-543) által alapított rend építette, Itáliában (ez a Monte Cassino kolostor), 529 körül. Ezután, a kora középkor folyamán a bencések rendházai az egész nyugati keresztény világot behálózták. Mellettük még az ír szerzeteseknek volt nagy szerepük a kereszténység elterjedésében, Nyugat-Európában. A népvándorlás idején sokan Szent Patrick (385-461) tevékenysége nyomán lettek keresztényekké. A 13-dik század elején pedig az ún. koldulórendek is megjelentek: ekkor jött létre az Assisi Szent Ferenc által alapított ferences és a Szent Domonkos vezetésével létrehozott domonkos rend, amely kezdetben kizárólag koldulásból tartotta fenn magát. Ezeknek azonban már fontos jellemzőjük volt, hogy kolostoraikat nem elszigetelt völgyekben, távoli hegycsúcsokon, hanem az emberek között, a városokban építették föl. A beginák tevékenysége annyiban hasonlított a szerzetesekére, hogy szintén közösségekben éltek, egy fontos dologban azonban alapvetően különböztek tőlük: tagjai, akik egyedülálló nők voltak, nem életre szólóan örök fogadalommal, hanem ígérettel vagy ideiglenes fogadalommal köteleztek el magukat arra, hogy mindenkor követik a krisztusi tanokat és hogy az evangéliumi eszmények (főként a szegénység) megtartását tekintik a legfőbb céljuknak. De annyiban is különböztek a szerzetesektől ill. az apácáktól, hogy nem tettek szegénységi fogadalmat, akinek volt vagyonuk, azok nem mondtak le arról és bármikor visszatérhettek a világi életbe. A vagyontalanok pedig nem kértek és nem is fogadhattak el alamizsnát, hanem kétkezi munkával vagy a gazdagabb polgárok gyerekeinek tanításával tartották el magukat. Mindez azt is jelentette, hogy az egyes begina-közösségek önállóak voltak, nem alkottak egységes szervezetet. A szerzetesrendektől eltérően ezért a pápai vagy a püspöki fennhatóságot sem fogadták el, ami később természetesen súlyos konfliktusokhoz vezetett, az egyház hatalmi szervezetei és a beginák között. Minden közösség maga választotta meg vezetőjét, maga alakította ki a saját életmódját és szabályzatát, amelyben a vallásos gyakorlatok - imádság, személődés-elmélyülés, szertartáson való részvétel -, az önfenntartó fizikai munka - elsősorban szövés és csipkeverés - mellett jelentős szerepet kapott a szociális tevékenység, tehát a betegápolás, a szegények gondozása és a tanítás is.
Az első begina közösséget hamarosan mások is követték: 1207-ben Mechelenben, 1234-ben Leuven-ben, 1244-ben Brugge-ben és 1245-ben Brüsszelben alapítottak szervezetet. A 12-dik század végére Flandria és Németalföld területén szinte minden településen dolgoztak beginák, s a nagyobb városokban akár két vagy három rendház is működött. A legnagyobb begina közösségek, mint például a genti rendház, több ezer begina számára nyújtottak otthont és munkalehetőséget.

A 11-dik század második felétől sok flamand és vallon betelepülő jött Magyarországra. Ők nemcsak a hazai városias települések megalakulásában és a textilipar meghonosításában játszottak szerepet, hanem azzal is, hogy behozták a kolduló szerzetesrendek és a begina mozgalmak szellemiségét. A magyarországi beginák első írásbeli említése 1276-ból maradt fenn, amikor Árpád-házi Margit boldoggá avatási eljárásában négy-öt, Esztergomban élő begina is jelentkezett tanúnak. A történészek szerint begina-közösségből fejlődött apácazárdává a híres Nyulak-szigeti (ma: Margit-sziget) kolostor is, ahol a begina-hagyományok szellemében élt IV. Béla leánya, Margit (1242-1271) is.

Kik álltak be beginának és miért?
A középkori Európában a nők társadalmi helyzetét szinte össze sem lehet hasonlítani a maival. Igaz, sokak fejében ma is él annak dogmája, hogy a nők veszélyes, érzéki és buja lények, akik folyamatosan provokálják a férfiakat, miközben azok nem kötelesek önfegyelmet gyakorolni, viszont egyedül képviselik a szellem és a közélet világát. Akkor azonban ez nem csupán egy szélsőséges vélemény volt, hanem teljes mértékben meghatározta a társadalom és azon belül a nők életét. A nők nem tanulhattak, nem szólhattak bele a közösség döntéseibe és nagyon kevés (főként föld- és állattartás körüli) munkát leszámítva nem dolgozhattak a háztartáson kívül. A nemesi származású nők előtt végképp csak két lehetőség állt: a házasság vagy a zárda, hiszen a közvélekedés szerint ők elárulták volna az osztályukat, ha az úgymond lealacsonyító munkával próbálták volna eltartani magukat. Csak az alacsonyabb származású nők némelyike foghatott önálló vállalkozásba, de a többség szintén csak egy férfi nyújtotta anyagi biztonságra számíthatott. Ugyanakkor a házasság lehetősége a legtöbb nő számára megszűnt, hiszen a keresztes hadjáratok, mellettük a járványok, illetve a cölibátushoz (nőtlenséghez) kötött világi és egyházi pozíciók magas száma miatt egyre kevesebb volt a házasságot vállalni tudó férfi. Emellett a kolostorba vonulás is kiesett, mert az egyház elutasította a nőket és férfiakat egyszerre befogadó kolostori formát, miközben apácarend is alig létezett. Ráadásul a működő rendeknél is jelentősen korlátozták a korábban önállóságot és tekintélyt élvező zárda-főnöknők hatáskörét. Ezért a zárdák egyre kevesebb nőt tudtak befogadni. Akiknek tehát nem sikerült házasságot kötniük és zárdába se tudtak menni (vagy esetleg nem is akartak, mert fontos volt számukra a személyes szabadságuk), azok tömegével választották a beginázsokat, vagyis a beginák számára épült, önálló rendházakat. Amelyekben pedig nemcsak hasznosnak és szabadnak érezhették magukat, hanem egyre nagyobb tekintélyt is szereztek az országukban.

Mi lett a begina mozgalom sorsa?
A mozgalom a 13-dik században élte virágkorát, amikorra igen jelentős hatást gyakoroltak a hétköznapi emberek vallási életében. A begina rendházak városi központokká váltak, és a ferences rendi szerzetesekkel együtt terjesztették az új, a krisztusi kegyességre, a karitászra alapuló vallási nézeteket, a németalföldi lakosság körében.
A begina novíciáknak (apácanövendékeknek) a felavatásuk után akár saját lakrészük vagy házuk is lehetett, sőt, szolgálót is tarthattak. A beginázsok idővel önálló településekké váltak, saját templommal, kórházzal, temetővel, nemritkán saját főtérrel és elkerített utcákkal. A genti beginázs falai és vizesárka mögött pl. a 14-dik század elején két templom, 18 közösségi szállás, több mint száz ház, kórház és egy sörfőzde is volt!
A 14-dik századtól az egyházi hatalom egyre veszélyesebbnek érezte a beginák önállóságát, és ezt azzal próbálta letörni, hogy igyekezett betagozni a szervezeteiket a már felügyelete alatt álló szerzetesrendek, főként a dominikánusok és ferencesek soraiba. A rendházak azonban nem voltak hajlandóak feladni a szabadságukat, ezért lassan eretnekséggel is vádolták őket, ami akkor a legnagyobb bűnnek számított. 1310-ben egy tagjukat, a francia misztikus Porete-i Margitot Párizsban elítélték és megégették. Mivel ezzel szemben már nem maradt eszközük, a 16-dik századtól a legtöbb begina-közösség megszűnt. Egy részük kénytelen volt csatlakozni valamelyik nagyobb, elismert szerzetesrendhez, más részük pedig a készülődő reformáció újonnan alakuló mozgalmaihoz kapcsolódott. Mindezek miatt csak nagyon kevés begina közösség maradt fenn, a 19-dik századig. Csak Belgiumban maradt fenn néhány beginázs, Brugges, Lier, Mechelen, Leuven és Gent városában. Az utolsó begina valószínűleg 1998-ban halt meg a belgiumi Turnhout-ban, bár sokak szerint ma is élnek beginák Belgiumban.
Ma már kézzelfoghatóan csak néhány begina-udvar őrzi az emléküket, az UNESCO világörökség részeként. A szellemüket azonban sokan követik, amikor civilként, egyházi kereteken kívül szerveződnek meg arra, hogy segítsenek mindazoknak, akik valami okból az államoktól vagy a nagyobb egyházaktól nem jutnak segítséghez.

Lévai Júlia

# data[].attributes.attachment_link.description
A mai, szegényeket, beteget és menekülteket segítő, civil mozgalmak gyakran tekintik őseiknek a középkor elejétől megszerveződő, női begina mozgalmat, amely a belgiumi Brabant tartományban kezdett működni. Valószínűleg a liège-i püspökség területén alakult meg, de a közeli Nivelles is szívesen mondja a magáénak a kezdeményezést, hiszen a jótékony cselekedetekkel legalább annyira szeretnek büszkélkedni a városok, mint a harcias, háborús hőstettekkel.

# data[].attributes.body
a középkori egyetemek kapui zárva maradtak a nők előtt

a férfiak és nők közötti iskolázottság szintkülönbsége rohamosan nőtt

a társadalomba való beillesztés elsődleges célja: a tradicionális háziasszonyi és édesanyai szerepre való felkészítés maradt évezredeken keresztül

# data[].attributes.body
Az 1320-ban kiadott iskolaszabályzat lehetővé tette a szülőknek, hogy fiaikkal együtt leányaikat is magasabb szintű, latin tannyelvű képzésben részesíthessék.

# data[].attributes.body
Pierre Dubois:

~ az internátusokban folyó és 4 évestől 18 éves korig tartó rendszeres oktatásban fiúk és lányok egyaránt részesülnének.

~ a lányoknak éppen olyan alaposan el kellene sajátítaniuk a latin nyelven kívül egy másik idegen nyelvet, mint a fiúknak

# data[].attributes.body
a 12–13. század: világi iskolák, ahol a lányok is részesülhettek elemi képzésben

szükségessé vált anyanyelven oktató, városi fenntartású világi iskolák létesítése

a lányok intézményes oktatása azonban csupán a vagyonosabb polgárok gyermekeire korlátozódott

gyakran előfordult, hogy együtt tanították mindkét nembeli gyermekeket, de arra is volt példa, hogy a leányokkal az iskolamester felesége foglalkozott, míg férje a fiúkat tanította

a lányokat többnyire csak 10 esztendős korukig taníttatták

az is előfordult, hogy a gazdag családból származó lányt férfi vagy női házitanító oktatta -> magasabb szintű képzettség

# data[].attributes.body
szükséges volt, hogy tanulmányaik ne korlátozódjanak az írás-olvasásra: egy sor gyakorlati készségre is szert kellett tenniük

a nemesasszonynak a gazdálkodással, a pénzügyekkel kapcsolatos praktikus ismeretekre kellett szert tennie

megfontoltnak, bölcsnek, törvénytudónak kellett lennie

értenie kellett a harcászathoz, orvosláshoz, betegápoláshoz is

meg kellett tanulniuk énekelni, táncolni, franciául beszélgetni

# data[].attributes.body
megszaporodott az imakönyvek, misszálék, breviáriumok, szentek életrajzai és egyéb liturgikus művek száma a magasabb szintű teológiai szakkönyvek rovására

egyre kevésbé részesültek magasabb szintű tudományos képzésben -> egyre kevesebben foglalkoztak közülük rendszeres intellektuális tevékenységgel

jóval nagyobb szerepet játszott a lelkigyakorlat, a meditáció és kontempláció

# data[].attributes.body
a szerzetesnői életmódhoz szükséges alapvető követelményként jelent meg a biztos olvasástudás

könyvnyomtatás: a 15. század második felétől kezdve az imádságos könyvek és a lelki épülést szolgáló vallásos irodalom elterjedése

már nem a kolostorok számítottak a műveltség kizárólagos fellegvárainak -> a székesegyházak, a katedrálisok iskolái

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A szerzetesnők közösségeinek kialakulásának gyökerei a kereszténység kezdeteire vezethetők vissza. Istennek szentelt leányokról már az első keresztény évszázadokból említést tesznek a források. A közösség előtt fogadalmat tettek, és ennek jeleként fátylat viseltek. Kezdetben még szüleikkel vagy rokonaikkal éltek. Később sokan választották a világtól elvonult remete-életmódot, de többségük kolostorba vonult.

Az első nyugati apácakolostor 360-ban jött létre Rómában. Alapítója a tehetős családból származó Marcella (?-410) volt, akinek lelki vezetője Jeromos egyházatya volt. Férjhez ment, de nyolc hónapi házasság után megözvegyült, de visszautasította Cerealis konzul házassági ajánlatát. Visszavonult életet élt, távol tartotta magát a rómaiakra akkoriban már jellemző kicsapongó életmódtól, legendás hírű volt erényessége, példamutatóan erkölcsös életmódja. Legkedvesebb elfoglaltsága a Szentírás olvasgatása volt. Róma külvárosában visszavonulva nemesi származású nőkkel szerzetesházat alapított és aszkétikus életet élt. Alarich gót király csapatai 410-ben elfoglalták Rómát. Marcellát halára kínozták, mivel nem adta át vagyonát, amelyet már korábban a szétosztott a szegények között.

A női szerzetesrendek a férfiak rendjeivel párhuzamosan jöttek létre. Követték azok életmódját, és bizonyos módosításokkal átvették szabályzatukat. Így a 6. században a bencések mellet megjelent a bencés nővérek rendje (Ordo Sancti Benedicti), a legelterjedtebb apácarend az egész középkorban.

A rend alapítója Szent Skolasztika (480-543), Szent Benedek (480-543) ikertestvére volt. Benedek az itáliai Monte Cassino hegyén hozott létre kolostort egy hajdani erőd és egy régi szentély romjain 529 körül, Skolasztika pedig a közelben levő Piumarolában hozta létre női szerzetesházát.

A kolostori élet szigorú szabályait követő és a zárda magányában „klauzúra" alatt élő női szerzetesrendek mellet a középkor későbbi évszázadaiban kialakultak a világi élet felé nyitottabb, oktatást, betegápolást és egyéb karitatív tevékenységet végző „világi" női rendek is. A női rendházak a középkorban egyébként sem voltak képesek - és nem is állt szándékukban - felvenni valamennyi oda belépni szándékozó leányt és asszonyt. A rendek java része exkluzív jelleget öltött, tehát csak nemesi származású nők léphettek be, és nekik is az előírásoknak megfelelő „hozománnyal" kellett hozzájárulniuk a szerzetesközösség anyagi alapjainak biztosításához. Így hamarosan tekintélyes vagyonnal rendelkező apácarendek jöttek létre, amelyek azt megengedhették maguknak, hogy könyvtáruk állományát folyamatosan gyarapítsák, ezáltal teremtve meg a szerzetesnők számára a képzés és önképzés lehetőségét. A városi konventek - amelyeknek egy része ú. n. „kolduló rendként" működött - már tehetős városi polgárcsaládok leányait is felvették maguk közé, de a jelentős mértékű anyagi hozzájárulást ők is elvárták.

A klauzúra alatt élő apácák egyik alapvető feladata a kolostorokban a kéziratok, kódexek másolása és díszítése volt. Ezért idejekorán szert kellett tenniük az írásbeliséggel kapcsolatos bizonyos fokú képességekre és készségekre. Az intézményesített szerzetesrendek megjelenésétől fogva kialakultak a szerzetesnői pályára készülők oktatásának keretei. Néhányan közülük már zárdába lépésükkor rendelkeztek alapvető műveltséggel, akik pedig gyermekként kerültek oda, ott tanultak meg írni-olvasni és imádkozni. A kolostorokban elsajátított tudás minősége és mennyisége azonban rendenként igen változatos képet mutatott.

A ciszterciták rendházaiban például az apácajelöltek számára kötelező volt az egyéves noviciátus, ezt pedig akár több esztendeig tartó felkészítő oktatás is megelőzhette. A tanítás célja a szerzetesnői élethez szükséges ismeretek és készségek átadása volt. A tanítványokat egy „iskolamesternő" gondjaira bízták, de rajta kívül még több novícia és szerzetesnő foglalkozhatott velük. Így például egyikük, az „énektanárnő" (cantatrix) a többnyire igen nehéz liturgikus énekeket oktatta nekik (Kleinau-Opitz, 1996, 68).

A legtöbb apáca azonban nem rendelkezett magas szintű latin nyelvtudással. Az imákat és a vallásos irodalom egyes részeit hallás után memorizálták. A leggyakrabban alkalmazott tanítási-tanulási módszer tehát az emlékezetbe-vésést szolgáló gyakori ismételgetés volt. A latin nyelvű imákon és himnuszokon kívül a legtöbb zárdában az apácák a Szentírás bizonyos fejezeteit, az egyházatyák írásait, a szentek és a szerzetesrendek alapítóinak az életrajzát, valamint rendjük lefordított reguláját olvasgatták és tanulmányozták az erre kijelölt napszakokban. A fiatal novíciák az étkezések alatt általában a lélek épülését szolgáló latin nyelvű művekből olvastak fel részleteket társaiknak. Jó alkalom volt ez a folyékony és kifejező hangos olvasás gyakorlására. Az egyik idősebb nővér feladata volt, hogy figyelemmel kísérje a felolvasást és javítsa a hibákat.

5. Apácák a kórusban
Az elemi oktatással párhuzamosan folyt az apácajelöltek céltudatos nevelése. A lélek, a személyiség formálását, a karakter fejlesztését fontosabbnak tartották a tudás átadásánál és az intellektuális képességek kialakításánál. A kolostori nevelés legfőbb célja az alázat, az engedelmesség kialakítása, a szűzies szemérmesség megőrzése volt. A vallásos hitélet keretei között való önmegvalósítást aszkézis, meditatív gyakorlatok révén segítették. A világi élet forgatagából visszavonulva a befelé forduló, lelki önvizsgálaton alapuló belső megújulást választották. Az aktív életen („vita activa") így lett úrrá az ő esetükben a lelki értékeket előnyben részesítő szemlélődő életmód („vita contemplativa").

A szerzetesnői erények kialakításának bevált eszköze volt emellett a közös imákon, istentiszteleteken való részvétel, és kolostor hétköznapi életébe való beilleszkedés tudatos segítése a helyes magatartásformák kialakításával. Az apácaélethez szükséges személyiség-tulajdonságokat mint követelményeket az egyes apácarendek szabályzataiban is lefektették. A leendő szerzetesnők szellemi-intellektuális képzésének szükségességéről azonban nem szólnak ezek a regulák. Mint ahogyan arról sem ejtenek szót ezekben a szabálykönyvekben, hogy milyen fontos szerepet töltött be a szerzetesnők nevelésében a kétkezi munka. Erre azonban számos utalás található a szentek életével foglalkozó életrajzokban, a hagiográfiai irodalomban. A szövés, fonás és varrás éppúgy része volt az „opus manuale"-nak, a mindennap végzendő manuális tevékenységnek, mint a számadáskönyvek vezetése vagy a már említett kódexmásolás.

Az apácák bizonyos fokú oktatásának kívánalmát tehát nem rögzítették szabályzatokban. Ennek szükségességét azonban alig vitatta valaki. A didaktikus és moralizáló irodalomnak még azok a nőellenes szerzői sem léptek fel ez ellen, akik egyébként ellenezték a nők képzését a világi társadalomban.

A késő középkor századaiban viszont már a szerzetesnői életmódhoz szükséges alapvető követelményként jelent meg a biztos olvasástudás. A könyvnyomtatás terjedésétől, a 15. század második felétől kezdve az imádságos könyvek és a lelki épülést szolgáló vallásos irodalom egész tömege látott napvilágot. Hamarosan megjelentek a kolostorokban az anyanyelven vallásos tárgyú művek is, amelyeket a korábbi közös felolvasásokkal szemben már egyre inkább kamrácskájuk magányában olvasgattak a szerzetesnők.

A 13. századig a női kolostorok lakói között több tudós nőt találunk, akik az átlagosnál jóval magasabb műveltségre tettek szert. Némelyikük tehetsége olyan irodalmi művekben és tudományos traktátusokban öltött testet, amelyeknek színvonala vetekedett a férfiak által írt munkák értékeivel.

Helftai Gertrúd a 13. században arról az örömről írt, amellyel a grammatikai stúdiumok elvégzése után a teológia tudományával ismerkedett. Hackeborni Mechthild - szintén a helftai cisztercita zárda lakója - a Szentírásra, Origenész, Szent Ágoston, Clairvaux- i Bernát és Albertus Magnus műveire hivatkozik latin nyelvű írásaiban. Itt élt az első német nyelvű misztikus mű alkotója, Magdeburgi Mechthild is, akinek „Isten áradó fénye" (Das fliessende Lich t der Gottheit) című írása erőteljes hatást gyakorolt a német miszticizmusra. Bingeni Hildegard, aki 12. század első felében élt, kiterjedt levelezést folytatott világi és egyházi kortársaival. Barbarossa Frigyes, II. Henrik és a pápa tanácsadójaként is ismertté vált. Íróként verseket, életrajzokat és misztériumjátékokat alkotott, de orvosi, természettudományos és teológiai tárgyú műveket is írt. Zeneművekből álló gyűjteménye hetvennégy műből áll, egyesek szerint ő írta az első európai operát. (Miles, 2000, 151.) Némelyik írását képekkel illusztrálta. Műveiben természettudományos ismereteit alkalmazta, írásai Szent Ágoston, Boëthius, Sevillai Izidor, Bernard Silvestris, Arisztotelész és Galénosz műveinek ismeretét tanúsítják.

Nálunk is megszokott tevékenység volt a szerzetesnők életében az anyanyelven írt művek olvasása és másolása. Ráskai Lea 1510-ben a Nyulak szigetén - a mai Margit szigeten - álló apácakolostorban másolta le a Margit-legenda szövegét: „Ezen időben kezde Szent Margit tanólni abcét, Ave Mariat és kevés időnek utánna igen jól kezde tanólni és énekelni az egyéb kisded lejányokkal..." (Mészáros, 1981, 76.)

6. Árpádházi Szent Margit ábrázolása 1500 körül
A középkor virágzásának évszázadaitól kezdve már nem a kolostorok számítottak a műveltség kizárólagos fellegvárainak, ezt a szerepet fokozatosan átvették tőlük a székesegyházak, a katedrálisok iskolái. A kolostorok lakóinak világtól való elzártsága fokozódott. A korábbi évszázadokban a nagy műveltségű férfi szerzetesek esetenként még egyetemi tanulmányokat is folytattak, ettől fogva ez gyakorlat is fokozatosan háttérbe szorult.

Az apácák életében a változás nem ezen a téren következett be. Számukra az egyetemjárás sohasem volt megengedett. Életmódjuknak kezdetektől fogva szerves része volt a világtól való teljes elvonulás, rendházaik klauzúrák, a külvilág elől zárt területek voltak. A változás a szerzetesnők életében a művelődési szokások átalakulásában is tetten érhető. A női kolostorok fennmaradt könyvtárainak katalógusai árulkodtak arról, hogy megszaporodott az imakönyvek, misszálék, breviáriumok, szentek életrajzai és egyéb liturgikus művek száma a magasabb szintű teológiai szakkönyvek rovására. Ez a változás arra utal, hogy apácák a késői középkorra már egyre kevésbé részesültek magasabb szintű tudományos képzésben, és így mind kevesebben foglalkoztak közülük rendszeres intellektuális tevékenységgel. Életükben ekkor már jóval nagyobb szerepet játszott a lelkigyakorlat, a meditáció és kontempláció, mint korábban a teológia tanulmányozása.

Ezt a világtól elvonuló, kontemplatív lelki gyakorlatokban kiteljesedő életmódot gyakran népszerűsítették a korabeli életvezetési tanácsadó irodalomban is. Új műfajként jelent meg a „hajadonok tükre" (speculum virginum), amelyben a szerzetesnői életmódot mutatták be követendő példaként a szerzők a fiatal leányok számára. Az idealizált szerzetesnőt nem a „kifinomult és okos beszédmód" jellemezte ezekben a művekben, hanem a lelki harmóniára törekvő „szent élet". Megfeszített lelki erejükkel leküzdik „betegségre hajlamos női természetük gyengeségét" azért, hogy Istennek tetsző életet élhessenek. Számukra nem az értelem kiművelése legyen a cél, hanem a földi örömöktől való elfordulást segítő akaraterő és az egyszerű, de intenzív vallásos érzelmekkel teljes lelki élet.

A középkor vége felé a korabeli elvárásokat kifejező „eszményi szerzetesnő" képébe tehát egyre inkább antiintellektuális vonások vegyültek, míg a lelki egyszerűség és a kegyes életmód piedesztálra került. Ennek következtében a 13. századtól kezdve már egyre kevesebb apáca tehetett szert magasabb szaktudományos műveltségre. Korábbi kiváltságos helyzetük megszűnt, és a világi nőkhöz hasonló nehézségekkel kellett megküzdeniük.

Mindazonáltal kis számban ezután is akadtak még olyanok, akik továbbra is folytathattak magasabb tanulmányokat, és így az átlagosnál szélesebb körű tudással rendelkeztek. Tehetségük és műveltségük ellenére a tudós apácák továbbra sem juthattak be a felsőbb fokú képzés intézményeibe, így az egyetemek falai között sem gyarapíthatták az érett középkori kultúra legfőbb értékeit képviselő szaktudományokat: a skolasztikus filozófiát, a teológiát, a jogot és a kibontakozó természettudományokat. Műveiknek hatása leginkább a középkori misztika irodalmában érzékelhető.

# data[].attributes.attachment_link.description
A szerzetesnők közösségeinek kialakulásának gyökerei a kereszténység kezdeteire vezethetők vissza. Istennek szentelt leányokról már az első keresztény évszázadokból említést tesznek a források. A közösség előtt fogadalmat tettek, és ennek jeleként fátylat viseltek. Kezdetben még szüleikkel vagy rokonaikkal éltek. Később sokan választották a világtól elvonult remete-életmódot, de többségük kolostorba vonult.

# data[].attributes.body
Legfőbb céljai:

alázat, az engedelmesség kialakítása

a szűzies szemérmesség megőrzése

önmegvalósítás aszkézis, meditatív gyakorlatok révén

a közös imákon, istentiszteleteken való részvétel, és kolostor hétköznapi életébe való beilleszkedés

# data[].attributes.body
az apácák egyik alapvető feladata volt kolostorokban a kéziratok, kódexek másolása és díszítése

a leggyakrabban alkalmazott tanítási-tanulási módszer tehát az emlékezetbe-vésést szolgáló gyakori ismételgetés volt

latin nyelvű imákon és himnuszokon kívül a legtöbb zárdában az apácák a szentírás bizonyos fejezeteit, az egyházatyák írásait, a szentek és a szerzetesrendek alapítóinak az életrajzát tanulmányozták

# data[].attributes.attachment_link.title
What Was Life like for Women in the Middle Ages?

# data[].attributes.attachment_link.description
Our medievalists answer your biggest questions

# data[].attributes.body
Christine de Pisan:

~ a nők képességei megegyeznek a férfiakéval

~a nők rendelkeznek az ismeretek elsajátításának képességével, és joguk is van a tanuláshoz

~ha tanítanák őket, bármit meg tudnának tenni, amit a férfiak, akár jobban is

# data[].attributes.body
Aquinói Szent Tamás:

~ a nő nemcsak azért alárendelt urának, mert annak bordájából teremtetett, hanem azért is, mert az isteni parancs megszegésére, a teremtő elleni bűnre csábította a férfit

Aegidius Romanus:

~ a nő életcélja, hogy méltó társa legyen urának

Konrad Bitschin:

~ a Biblia olvasása a legjobb eszköz a visszahúzódóan szerény, szófogadóan engedelmes lányok nevelésére és erényes életvezetéshez

# data[].attributes.body
a női nemhez illő munkákra való felkészítés

a tiszta erkölcsi erények kialakítása

a Biblia és más kegyes olvasmányok olvasása, melyek megvédik a "hiúság kísértésétől"

példakép: Szűz Mária