# data[].attributes.attachment_caption
Videoclip contra l'assetjament escolar en aquest enllaç:

# data[].attributes.body
Videclip_Alcem_la_veu_Aitana_Júlia_Carmen_Mar.mp4

Camins que creuen històries cada dia,

mirades que busquen una mica d’alegria.

Un pas endavant, dos passos al costat,

i la por es desfà quan tens algú al teu costat.

A voltes costa dir el que un sent,

però amb respecte tot flueix diferent.

Som llum que creix quan algú cau,

som la mà que ajuda, som la foça de l’ “ara i ací”.

I el món es fa gran i tot pesa massa,

no tens per què anar-hi sol.

Amb empatia i escolta sincera,

tot és més fàcil, tot es transforma.

Som veus que brillen quan tot és gris,

Som mans que abracen a qui està trist.

Ningú camina sol en aquest camí,

Junts fem la força que ens porta fins ací.

Alcem la veu, alcem el cor,

junts som més forts, llevem la por.

Amb convivència i amistat,

transformem la foscor en colors.

Alcem la veu, alcem el cor,

cap pas enrere tots en acord.

Amb valentia i unitat,

junts escrivim un nou camí de veritat.

Alcem la veu, alcem el cor,

Junts som mes forts, fem fora la por.

La llum que portem dins encen,

I el mon amb nosaltres també aprén.

# data[].attributes.body
ÀUDIO: https://drive.google.com/file/d/18NmstL-NN9HUJU1NTXyRpSy1YEiH_913/view?usp=sharing

Jo el que vull és un algú que em vulga, que no em deixe sol i que no em faça mal per alguna cosa que no he fet. Que m'aculla en la seua família. Deixa'm lliure si no em vols i deixa de dir que soc desobedient. No m'enganyes dient-me que ens n'anem al parc quan ens passem tota l'estona en el cotxe. Per favor penseu en mi i si no em voleu, porteu-me amb una família que sí que em vulga. No soc una persona però tinc sentiments.

# data[].attributes.body
Són les set del matí, soc la persona més afortunada del món, tinc unes persones que em desperten, escrivint-me missatges, no els llig, pense que són d'amor i no d'odi. Vaig a l'escola i em reben cridant-me i espentant-me, ja que ells m'admiren i no m'odien. Quan comença la classe, faig un comentari i de sobte comencen a riure's i xiuxiuejar, perquè sóc molt divertit i no es burlen de mi. Estic content i sóc positiu si no, m'enfonsaria en la tristor de la realitat en la qual visc que és el pitjor que li pot passar a una persona.

Sóc la persona més menyspreada i odiada del planeta, tinc unes persones que em desperten escrivint-me missatges de burla i d'odi. No puc estar content, no puc ser positiu. M'enfonse en una tristor infinita.

Tono Ferri Belda

# data[].attributes.body
La nit s'adona i els carrers obscureixen per una boirina densa que avança ràpidament.

Andrea torna cap a casa després de passar-ho bé, quan entropessa amb un home. Un home corpulent. Ella es disculpa.

A l'endemà la mare apegava cartells.

# data[].attributes.body
Vull parlar pero no puc, ara, ara parlaré. Però, per què? Per què el cor em doblega les pulsacions? Per què em costa respirar? Em crema la cara. Estaré roja? Em tremola la veu. Estic cridant o parle molt baixet? A la fi no ho he fet. Volia fer-ho, de veritat que volia, pero no he pogut. Estic plorant? Per què? Jo no vull.
"Per què no ho has dit? Si tu volies."
No ho sé...
"Que no saps que això et tanca portes?"
Creus que no m'adone?
"La vergonya fa ronya."
Tota la raó.
"Com és d'antipàtica. Mai no diu res."
Jo no sóc aixi.
Per què simplement assumiu com soc?
Els llibres no s'han de jutjar mai per la seua portada.

# data[].attributes.body
Quan, quan arribarà la igualtat de gènere? Quan no hi haurà violacions? Quan no caldrà patir quan torne a casa sola? Quan...

Ella té por del que li van fer a sa mare. Aquell home, un home que sols exercia poder sobre sa mare. No vol que li passe el mateix: violència, angoixa, silenci ...

Ella vol ser una xica independent, forta, sense aquesta por, vol ser una papallona lliure, que vole sola.

Andreu Barberà Juan

# data[].attributes.headline
Penja el teu relat en aquest MUR DE PADLET i participa en el CONCURS de microrelats contra les violències. 

# data[].attributes.subject
Penja el teu relat en aquest MUR DE PADLET i participa en el CONCURS de microrelats contra les violències. 

# data[].attributes.body
1) Pensa una idea...
2) Crea un relat breu, molt breu (entre 30 i 100 paraules, aprox.) on contes alguna situació de violència que vulgues denunciar.
3) Corregeix el teu relat abans de publicar-lo al padlet (softvalencia.org ; salt.usu.gva.es)
4) Acompanya el teu relat d'una imatge significativa.

Et deixe uns exemples, però segur que el teu relat serà creatiu, crític i molt especial !
👉👉👉👉👉👉👉👉👉👉👉👉👉

# data[].attributes.attachment_link.title
Screenshot 2022-12-15 at 12-48-24 CONCURS NARRATIVES DIGITALS MIRADES 23A

# data[].attributes.body
Com més m'apropava, més risc corria de ser ferida. Ho sabia. M'ho havien dit i jo res. Continuava acostant-me més i més a prop de l'abisme, més i més lluny d'aquells que em deien que m'estimaven. Encegada per algú que em deia t'estime, a aquest sí que me'l creia, a la resta, no. Com em vaig deixar atrapar per les urpes d'un amor tan dolorós? El meu voltant girava i girava mentre que la teranyina d'un "nosaltres" m'embolcallava sense adonar-me'n d'una gran mentida: aleshores era un món on Ell actuava per un Jo que ja no exisitia. 

Laura Barberà

# data[].attributes.body
Tot va començar quan en el meu interior es va despertar una part, una part que mai havia conegut. Eixa part es feia forta cada dia, però jo no volia dir-ho ni admetre la veritat que corria dins de mi. Van passar els mesos i els dubtes es van apoderar de mi, i a la fi vaig decidir demostrar qui realment era i així poder acceptar-me i sentir-me com una papallona que ix del capoll. Però tot no va eixir com somiava, no tothom va acceptar eixa part de mi. Jo no sabia per què, perquè a la fi seguia sent la mateixa persona, seguia sent jo.

3r ESO A

# data[].attributes.body
I ahí estava jo, soles en el pati mentre els xics em pegaven balonades i es burlaven de mi. Mentre ells reien també gravaven, i jo pensava: Que hauré fet jo per a q em feien açò.

Sera perquè porte ulleres?; Sera perquè no soc d'ací?

La cosa és que no em sent a gust i perjudica els meus estudis. En veritat no tinc perquè sentirme inferior tinc que plantar-li de cara a aquells xics que em molesten i afrontar la por. Les meues inseguretats.
Iker Sanchis Galiana

# data[].attributes.body
Amb la seva màscara de ser generós va prometre convertir-se en el meu àngel. I jo li vaig creure.
Amb la seva careta d'home afectuós va assegurar que em faria feliç. I jo em vaig il·lusionar.
En el viatge que ens portaria a l'firmament l'antifaç es va desprendre del seu rostre. I jo vaig començar a patir.
Amb el seu aspecte d'autèntic monstre les seues pallisses em van fer morir. I jo, des del cel a què m'has impulsat, demane justícia per a tu dona.

3r ESO C

# data[].attributes.body
Per favor! Què està fent eixe xic amb les ungles pintades?
No pots posar-te falda! Sigues un home per favor!
Ja tens novia? Vinga! Busca-te'n una que ja és hora!
I eixa xica amb els cabells curts? Per favor, si sembla un home!
Dona! Però no provoques tant, que t'ho estàs buscant, després es queixen de que les violen. Si van nues!
Vinga, ja és hora de que t'ensenyes a fer els treballs de casa, sinó qui ho farà?...
Perquè per ser xic o per ser xica tinc que ser d'una forma?O tinc que vestir d'una forma?... No podré ser mai com jo vulga?
Tots som persones, tots som iguals.

3r ESO B

# data[].attributes.body
La meua iaia va créixer sense mare i no li van ensenyar a llegir per a evitar que fóra més intel·ligent que els seus germans.
A ma mare no la van deixar acabar la seua carrera universitària perquè els seus germans homes no volien estudiar i ella no podia ser més que ells.
La meua germana i jo som universitàries.
La meua filla vol anar a Mart.
I jo ací estic, per a continuar lluitant pels drets de la meua futura neta.

3r ESO C

# data[].attributes.body
Tots els dies em sento sol, sense ningú que m'ajude a alçar-me i seguir avant, cada vegada pense més que no servisc per a res, la gent m'ho diu molt, ja no sé que fer, no sé on estar, només em sento bé quan estic a casa sense que ningú em diga que no servisc per a res o em recorden els defectes que tinc, estic tranquil a ma casa fins que comença el dia nou i ja em torne a sentir sol, acorralat per les burles i els insults i altra volta sense que ningú estiga al meu costat recordant-me les coses bones que tinc i animant-me a seguir avant.

3 ESO A

# data[].attributes.body
Sempre m'he preguntat el que pensa la gent.
la gent a qui no li agrada el color negre,
la gent que acusa, maltracta, ataca només per ser d'un color diferent,
la gent que ix en la televisió manifestant-se amb crits:
"No als negres" o "Ves-te'n del nostre país".
Però quan em mire a l'espill, veig una persona, no un negre.

3r ESO A

# data[].attributes.body
Mar, veig mar, no sé on estic, que serà de mi, sols vull ser feliç.
Porte el meu fill al braç, plora desconsolat.
Estic a aquesta barqueta, hi som vint, tots busquem el mateix: eixir d'ací.
Potser no torne a veure terra, però, que faré jo a la meua terra? Allí, moriré ofegat de tanta por i tanta pena.
A poc a poc ens apropem, la veig, està ahí, la terra, per fi.
Un poc d'alegria entra cap a dins de mi.
M'imagine la nova terra, un lloc millor, ple d'amor.
L'alegria a poc a poc va apoderant-se de mi.
Però, estic equivocat. Res és com pareix, la gent em mira mal, jo soc innocent, si és per la meua pell, jo soc innocent!

3r ESO B

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
Boats and boating--Equipment and supplies

# data[].attributes.body
Invisible i subtil s'amagà al meu pensament i s'alimentàde les meues idees convertint-les en inseguretats.No vaig ser capaç de veure aquest monstre, que aplegà fins a mi mijançant les crítiques i a través dels seus emissors ,els humans. I és que aquestos , volent-ho o sense voler van fer que el meu monstre es fes cada vegada més gran i poderós.
Cada segon era més dur i jo anava convertint-me en la meua pròpia enemiga, fins que un dia , precipitadament, vaig acabar de una vegada amb la meua angoixa.
El monstre m'havia guanyat.
3 ESO A

# data[].attributes.body
Era un fred matí de Febrer. Em trobava davant de l’espill rentant-me les dents i em vaig haver d’enfrontar a eixe enemic que, com tots els matins, apareixia a l’altre costat de l’espill, reafermant-me que jo no era jo realment, almenys en aparença. Em repetia que em trobava tancada en una gàbia humana de la qual desitjava desfer-me. Però la societat no em deia el mateix. Havia d’actuar d’acord amb el meu sexe biològic perquè “el que Déu ha posat no pot canviar-🤬 ningú”, i a més “has de comportar-te com un home”. I just en aquell moment va ser quan aquell trist, apàtic i reprimit embolcall de Marc va decidir desenrotllar-se i deixar pas al decidit, alegre i dolç caramel d’Aina. I l’enemic de l’espill mai no va tornar a aparèixer.

# data[].attributes.body
Darrere d'aquella porta es veia un món paral·lel al que havíem gaudit amb les activitats turístiques. Els treballadors que ahir ens rebien amb un gran somriure, que ens servien amables i atents, avui dormen a terra, entre escombraires, en tendalls, en la misèria.
M'avergonyia només per estar en aquell país. Em vaig adonar de la bombolla en què de vegades viatgem a altres països, perquè viatjar no sempre és veure món.

3 ESO B

# data[].attributes.body
-Mare, tinc por! - és l'únic que hi va poder eixir per la meua petita boca mentre corria agafada de la seua mà. Érem enmig d'una multitud que també corria. Però, quan dic córrer no em referisc al córrer que estem acostumats a escoltar. No! Era un córrer de fugida, cap a ninguna direcció, sense rumb... Mare i filla volíem deixar enrere els perills, les inseguretats, la por; fins i tot, la nostra llar. Amb el propòsit de desfer-nos de tot allò que ens havia envoltat aquests últims anys, la nostra pròpia vida, on ja no hi pertanyíem. 

Aleshores, no corríem per guanyar una cursa ni per arribar a l'hora, ni menys encara, (referint-me més enllà del sentit literal de les paraules) per cumplir els nostres objectius de futur. Simplement, corríem fugint de la guerra.  
Malgrat tot, el que no sabem és on  podrem ser acollides. Hi haurà algun lloc que ens deixe quedar-nos? O hi serem corrent i fugint de per vida?

Irene Marín

# data[].attributes.body
Aquella nit definitivament no vaig poder més. L’angoixa, la tristesa i la por acabaren amb mi. Després de tres anys de dolor profund no vaig poder resistir de cap manera, em vaig enfonsar en les profunditats de la meua ment per a no tornar mai més.
“Arribarà el dia en què el «no puc més» serà real i no unes miserables tres paraules més. Aquest dia desapareixeré i ho farà amb mi la petita part conscient que encara em queda. Llavors estaré encara més perduda i buida, buida de veritat. I no, no serà possible tornar a sentir. El botó ja s'haurà premut. Aquí, estarà tot, absolutament tot, perdut. M'acabaré, desapareixeré, i no hi haurà res més. Ni marxa enrere, ni desitjos ni somnis. Res de pel·lícules, realitat."
Aquell dia vaig ho vaig escriure al meu diari, i aquest dia ha arribat.
El bosc de la felicitat ha mort i amb ell totes les seues plantes i llavors que estaven per créixer. Perquè no hi ha pitjor monstre que un mateix.

# data[].attributes.body
Quan era menuda i vam anar a comprar roba, jo volia roba esportiva perquè volia jugar a futbol. Em van dir:

-Tu? Futbol i roba esportiva? No, tu aniràs amb les teues amigues a ballar i et comprarem faldes i vestits per a ballar.

Quan era menuda, el meu cor es va ensorrar i amb ell tota jo, una xiqueta que no podria complir els seus somnis. Em pareixia tan injust que.... que no volia viure, no li trobava sentit a la meua vida.

A dia de hui soc futbolista professional i soc molt feliç. No entenc per què de menuts ens eduquen així i no ens deixen elegir el que a nosaltres ens agrada i volem.

# data[].attributes.body
2010. Mireia i Miquel van començar a eixir junts per uns amics que tenien en comú. La relació al principi anava bé, estaven molt enamorats i fins i tot volien casar-se i viure junts.

A mesura que anava avançant la relació, Mireia estava més pendent amb Miquel. Massa. No el deixava quedar amb amigues, tenia el poder de la relació i Miquel no li deia res perquè es pensava que estava enamorat. Els seus amics l'advertien que això no era amor, que Mireia li estava fent mal però ell dia que no, que ells no l'entenien i que estava molt enamorat.

Va arribar un dia que Miquel li va dir "No". Mireia es va enfadar tant amb ell que el va amenaçar arribant al punt que Miquel es va adonar del que estava passant en realitat.

El dia següent Miquel li va dir a Mireia que ho deixaven, que ja no volia seguir amb ella, qpue la seua obsessió l'havia canviat. No li va sentar gens bé, va intentar agredir-lo en mig del carrer. Sort que hi passava gent si no a saber què podria haver arribat a fer la Mireia.

Miquel va ser valent i es va separar a temps. Mireia no tenia bones intencions. Tornar a mirar amb ulls enamorats altra persona encara ara li resulta dolorós.

Jordi Ferre Garcia

# data[].attributes.body
Des de ben menuda ella notava una angoixa que no la deixava ser lliure. Aquesta angoixa que tenia ja ha desaparegut.
Mai ha pogut ser com hi ha volgut ser, però per què? Per què ha de ser dominada per algú? Per què no pot expressar el que ella pensa? Per què té por d'anar sola pel carrer? Totes aquestes preguntes són preguntes que mai ens hem plantejat o no li hem donat importància.
Avui en dia hem d'alçar la veu  no quedar-nos callats i donar-li la importància que té. No és millor així?

# data[].attributes.body
No puc oblidar aquella mà, eixa mà que em persegueix als somnis per intentar ofegar-me i quan ho aconsegueix em desperta i recorde aquella escena com si l'haguera viscuda ahir. Fa dos setmanes que va passar però quan em mire a l'espill, veig eixes marques i recorde la sensació que tenia, aquella sensació en la qual et quedes sense aire. Però el que més em va doldre va ser com va aconseguir canviar la meua personalitat.

Blai Reig Gandia

# data[].attributes.body
Tot va començar un any en què la flor no podia florir, no coneixia terra bona, no podia fugir, havia d'omplir-se de merda i aguantar  així. Que no tenia dret a terra bona? Demanava massa? La flor només volia ser feliç en el camp en què l' havien plantat : "jo només vull somriure i riure'm a cor que vols Que no m'ho meresc?

El sòl no ajudava, la flor cada dia estava pitjor: "què faig ací perdent temps en una terra que no m'ajuda, ni m'acull ni li importe? Va ser quan va conéixer una altra flor, blanca i bonica, que la va ajudar a canviar de terra i de sòl, una terra que alimentava i un sòl ple d'alegria I vitalitat, el qual va deixar que la flor florira més bonica que fa uns anys.

# data[].attributes.body
Dilluns, un dia nou i altra setmana que comença gens diferent de les altres. La jove anava a treballar amb el semblant trist perquè sabia el que li esperava a la feina. Aquell ésser que es pensava tot poderós, no la deixava expressar-se i tampoc podia fer la seua feina a gust perquè ell la menyspreava constantment. Però ella tenia paciència: sabia que aquell sostre de vidre algun dia el podria trencar. Ella ja sap que tot arriba.

Álex Belda 3A

# data[].attributes.body
Tot va començar el dia en què Anton va vindre al nostre institut.Tots estaven murmurant de com de com de diferent era, "raret" deien, un insignificant de qui podien riure's pel seu color o accent. "És broma", deien excusant-se.

Un dia com tots els altres vaig haver d'anar al bany i,  abans d'obrir la porta vaig escoltar a algu somicant, era ell. En eixe moment em vaig adonar del que passava. No era divertit i encara menys, just. A mi no m'agradaria que m'ho feren.

Per això dic:
NO

# data[].attributes.body
Dilluns és el dia més indesitjable de tots. Sona el despertador, un dia més en aquell avern. Em mire a l’espill i em dic que no estic sola, però per desgràcia no és així. No vull anar, no ho aguante, sols vull desaparéixer. Aplegue i m’amague, em troben i comencen els riures, les mirades però ningú actua. Tan sols necessite algú que alce la veu per mi.
Aquest dilluns, però, és un dia diferent, pense acabar amb el meu pitjor enemic, el silenci.

Maria Enguix Torró 3ºESO A

# data[].attributes.body
Un dia més, un dia més en la vida d’aquest jove sense ganes de fer res per les crítiques que podria rebre. Aquest jove arriba a classe amb por pel que li puguen dir els altres pels seus gustos i per la seua apariència. Tots l’insulten i el deixen en evidència davant de tot el món. Ell cada dia pensa per quina maleïda raó no pot fer el que li agrada, ser com li agradaria.
A més a casa no l’ajuden, se sent fora de lloc, sent com si la terra se’l tragara i, tot i que li
agradaria ser invisible no pot perquè els altres l’aviven.

Pasqual Fita Mollà

# data[].attributes.body
Un dia com qualsevol altre arribava a l'hospital a treballar, quan vaig conéixer a la nova cirurgiana, Fàtima. Tenia la mirada segura i el rostre amable. Amb les mans inquietes intentava estar tranquil.la. Pareixia ser àrab, i encara que per a mi no suposava cap problema, aparentment per als meus companys sí. "Estudis sí que en tindrà però no crec que estiga capacitada", deien, "Si li deixem a càrrec d'una operació a ella segur que li ix malament", i infinitat de comentaris d'eixe tipus més. Quan va fer la primera operació, tot va eixir a la perfecció, a la segona també, i així va demostrar que poc importava d'on vingueres. Fa pensar que encara avui en dia la gent tinga aquest tipus de prejudicis racistes.

Lucía García Pastor

# data[].attributes.body
Van passar dos anys fins que arribaren a separar-se, per a ell va ser una humiliació i per a ella l'oportunitat de poder fer el que volia. Per fi podia vore els seus amics, ficar-se aquella falda que tant li agradava i tota una gamma d'activitats ordinàries que a poc a poc havia anant oblidant. Ell mai va fer res, ni buscar-la, ni intertar-ho altra volta, ni res, la terra se l'havia engolit, però ella sempre tenia la sensació que apareixeria de sobte i l'agarraria per arrossegar-la una vegada més al negre i profund pou d' on va eixir. Mai va tornar a estar relaxada, pareixia que el seu record fora part del seu subsconcient, com si part d'ella no haguera regressat.

Pablo Iván Navarro Rosario

# data[].attributes.body
Un dia qualsevol Joan, un xiquet de 3r d'ESO tornava a casa de l'institut. En arribar a casa es trobà son pare assegut al sofà i sense cap motiu s'alçà i li digué:
- Ets una deshonra per a la família, no serveixes per a res, inútil  - va dir el pare a crits.
- Però pare... -va dir Joan, abaixant el cap.
- Calla! No vull sentir-te, no em tornes a parlar.
I Joan obedient va callar, però dins d'ell intentava buscar una reposta. Son pare en veure'l plorant no va poder suportar-ho i li va pegar una pallissa a tall de lliçó.

Pau Martínez Gandía

# data[].attributes.body
Em vaig adonar quan era menut. Vaig començar a fixar-me en aquell noi d'ulls blaus i cabells negres, que em va parlar sobre els esports. De sobte ho vaig sentir. No entenia per què la gent em mirava malament, com parlaven de mi, com em feien sentir. Ho vaig entendre quan tornant d'un partit a casa, vaig acabar a terra amb greus ferides i moratons, mentre que, desconcertat i adolorit, aquelles veus em recordaven que això no era estimar, que era fastigós. Per què? Perquè simplement no podem estimar en pau?

Sandra Fernández Gómez

# data[].attributes.body
Eren les dotze de la nit. Jo anava fent camí, mentre sentia com un llop m'anava al darrere. Estava tan espantada que les cames anaven sense cap destí, podia sentir les seues petjades darrere meu Buscava un lloc on poder amagar-me, mentre desitjava que aquest calvari s'acabara. Les seues urpes m'agafaren, però amb un cop de peu vaig fer que s'allunyara. Vaig començar a córrer sense rumb, mentre un riu de foc baixava per les meues galtes. Ja a casa em vaig adonar que una altra vegada la meua ment m'havia fet una mala jugada.

# data[].attributes.body
Era un dilluns qualsevol en el pati jugant amb unes amigues quan de sobte uns xiquets de la classe del costat s'assegueren als graons  de l' escala a la nostra dreta per a llançar-me insults i pedres Encara que demanava que pararen no paraven . A partir d'aquell dia ho repetien cada dia, un darrer d'altre fins que un dia els vaig delatar al director i el director els va castigar. Encara va ser pitjor: els xiquets es van enfadar. Un dia em van veure per la vorera i mentre que esperava que el semàfor es posare en verd em van espentar a la carretera sense pensar-s'ho dues voltes i em va atropellar un cotxe. Em van ingressar a l'hospital. Em vaig despertar una setmana després de l'incident. Els metges em digueren que no anava a poder caminar fins que se'm curara el genoll del tot. Quan era diumenge tenia por que quan anara el dilluns a classe estigueren aquells perillosos xiquets. Arribat el moment en van donar la notícia que els havien  van expulsat per sempre i en aquell moment em vaig sentir més segur.

# data[].attributes.body
17 de Setembre, isc de casa per anar a l'institut i ja sé el que se m'espera en arribar : xiquets i xiquetes que com la seua vida no és prou interessant, es claven en la meua. 6 hores a classe, 6 hores a l'infern, notes amb insults anònims, cops de peu per darrere i quan sona el timbre a les 14h me n'he d'anar a casa a corre-cuita.
En arribar entre per la porta, però també entren aquelles inseguretats que em fan sentir a l'institut.
I demà 18 de Setembre la motxilla estarà més carregada que ahir. Per què em fan sentir així? Seré jo? Seré estrany? Jo sols vull ser un més.

# data[].attributes.body
Era un secret dins d'una caixa. Una caixa especialment dissenyada per a mi.
Sempre em deia que em volia molt i que era el seu adorat secret.
Sentia que per fi era mereixedor d'eixe amor de pel·lícula romàntica tan bonic on jo era el personatge principal.

La seua frase preferida era: "Vine ací, no vull que ens vegen". I jo pensava que ho feia per a cuidar de mi.
Ara, un matí qualsevol, recorde la situació en què em trobava i recorde quina era la seua vertadera frase preferida:

"Vine ací, marieta, que només jo conec el teu secret."

# data[].attributes.body
Un altre dia al llit sense poder dormir per culpa d'aquells punyals verbals que tant mal em fan per dins. Inseguretats que corren per tot el meu cos. En aquell carrer on fins les parets parlaven de tantes voltes que ho escoltaven.

Jugue a ocultar el que realment passa. Sempre amagant a aquestes veus que no accepten que puc tindre inseguretats.

Intente sempre traure un somriure a la cara fins que arribe a casa i aquell somriure s'acaba, tot per culpa d'aquelles inseguretats imposades.

# data[].attributes.body
Em desperte amb un núvol sota el cap. Sent com milers de pilotes de tenis s'aproximen a mi, de sobte m'ix aigua de color roig al cos. No sé què deu ser.

Ma mare m'ha contat què hi ha persones roïnes, que volen fer-nos dany. Però quina ximpleria, segur què ningú fa això.

Arriba el capvespre i ja no puc amb la meua ànima. Estic malament, molt. Aleshores m'adorm. No puc despertar. Ja no podré jugar, ja no podré estudiar. Ja no podré ser feliç.

# data[].attributes.body
El meu interior és diferent dels altres jo ho sent així.
Crec que vaig a canviar-me de roba per si no els agrada. Millor no em talle els cabells, no siga que no els agrade. Millor que no diguen la nota de l'examen en veu alta em prendran com a curta.
No pense que siga roín ser així, al final estem descobrint com som, estem en la flor de la vida.
Tots aquests pensaments ronden pel meu cap fins a fer-me embogir, pot ser que em critiquen, que em jutgen, però ja és hora de dir prou!, jo soc així, pense així i em sent així, no pense canviar-ho.

# data[].attributes.body
Tens "problemes" si veus una agressió i no fas res; tens "problemes" si col·labores; tens "problemes" si t'ho fan i no te n'adones; sempre tens "problemes".

No pare de pensar en les persones que fan mal sol per sentir-se poderosos, importants, inalcançables. No pare de pensar en aquelles persones que es senten mal, que se senten inferiors, o en aquelles que volen ser com eixes persones amb "problemes".

Per desgràcia normalment no sols és una persona, són més i està el "rei" orgullós i els acompanyants que miren... i miren... i es riuen... que estan als peus del rei sense adonar-se'n.

Tu ets tu i ningú pot llevar-te la teua llibertat, actua!, no mires com ho fan i actua!
Si te n'adones : actua!

# data[].attributes.body
Em desperte, agarre el mòbil, em pose les sabates i vaig a l’institut,

passa el temps, torne a casa, m’adorm i es torna a repetir el cicle.

Ahir, abans d’anar a dormir, la mort i jo vam tindre una conversa, es va seure amb mí, jo mirant un punt fixe, i ella mirant-me als ulls fixament, diguen-me que la vida no és per a tant, que me’n vaja amb ella, sols li vaig respondre que esperara, que tot canviarà.

Però en realitat no sé què vull que canvie, visc bé, amb bastants comoditats, sols que no em senc jo.

Un dimoni em controla i em retrau foscos records del passat, que alimenten les meues inseguretats, no ho entenc.

Senc com que estic sent controlat, per una persona que no sap jugar a videojocs, e irònicament, està addicte a ells.

# data[].attributes.body
Vaig a classe un dia més, escoltant mil paraules que em fan mal en silenci com fletxes fregant-me l'ànima, no em disparen però em fereixen.

I altra vegada un "espere que no siga maricó"; "vist així perquè és bollera".

Si m'agradaren les xiques m'abandonaria la gent que estime? Perdria tots els meus amics?

Em costa entendre com la gent falta el respecte per estimar, sols estimar. I tinc por. Però per què hauria de tindre por?

# data[].attributes.body
Ell

Sempre ell, eixa ombra que veig quan mire el meu reflex. Se sembla a ell, a voltes pense que soc paregut a ell. Però tots em diuen el contrari per por de vore'm reflectit a l'espill i vore'l a ell. Em preocupen els meus actes, per què no vull ser com ell. Al final del dia pense que soc jo i no eixa ombra encara que ells em diguen que sí, jo tracte de no ser com ell.

# data[].attributes.body
És un dia per la vesprada, el nuvi l'ha cridat per a anar al cine. Li diu que estaà baix, que baixe, ella baixa  Li diu que eixa vestimenta és molt curta i que totes les persones que et vegen diran que vas molt nua.
Jo estic sentint-ho tot  Me'n vaig per no clavar-me en problemes i Aroa puja i baixa amb una falda més llarga, però molt enfadada. El nuvi li diu que així millor i amb una besada llarga s'encaminen cap al cine. I aleshores ella es posa contenta.

# data[].attributes.body
Un dia com un altre a l'escola pel matí arriba l'hora d'esmorzar, a eixa hora quan veig a Aaron sent molestat per un grup de xavals perquè s'havia assegut al seu banquet. Els havia dit que no ho sabia, però a ells els donava igual. Aleshores m'ho pense i vaig a buscar a un professor. Els diu que vagen amb ell a l'aula de convivència. Aaron s'arrima i em diu:

-Moltes gràcies

# data[].attributes.body
Tens Problemes!

Tens "problemes" si veus una agressió i no fas res tens "problemes" si col·labores tens "problemes" si t'ho fan i no te n'adones tens "problemes".

No pare de pensar en les persones que fan mal sol per sentir-se poderósos, important i inalcançable. No pare de pensar en aquelles persones que es senten mal, que se senten inferiors, o que volen ser com eixes persones amb "problemes" o és que no pensen?

Per desgràcia normalment no sols és una persona, són més i està el "rei" orgullós i els acompanyants que miren... i miren... i es riuen... que estan als peus del rei sense adonar-se'n conter.

Tu ets tu i ningú pot llevar-te la teua llibertat, actua!, no mires com ho fan actua!, si te n'adones conter actua!

# data[].attributes.body
Quan em deixaran en pau? Per què a mi?

Avui, entre una barrera de missatges em trobe:

-Tapa't la cara, lletja! Ningú et vol! Quin fàstic dones!

Els comentaris, a poc a poc, em mengen el cap. La gent pensa que és insignificant, que em dona igual perquè com és "una brometa".

Ja no m'agrada anar al institut, ja no m'agrada estar amb gent, ja no m'apeteix eixir de casa, ja no, ja no, ja no... He deixat de ser jo.

A la nit, els plors s'apoderen de mi, qui diria que un mòbil podria fer tan de mal.
Però avui açò s'acaba, ja no patiré més, descansaré des de dalt.

# data[].attributes.body
Tot va començar un dilluns pel matí en un institut d'Ontinyent.

En el pati Roberto i el seu grup d'amics va començar per insultar a Juan. Quan ja portaven així un parell de dies Juan els demanà que pararen ja d' insultar-lo però Juan no sabia que eixe seria el major error de la seua vida perquè al dia següent a part d'insultar-lo començaren les espentes. El seu martiri no havia fet més que començar.

# data[].attributes.body
Ja m'he cansat d'intentar mostrar-me com no soc. Farta de posar excuses, farta de no ser jo.

Tots em miren i diuen, pobreta, què li haurà passat, per què té tantes ferides. El que ells no saben és que cada dia quan em talle, m'autolesione, m'insulte davant d'un espill, l'única cosa que sent és que estic en un forat negre, obscur, del qual no puc eixir.

Tindré ferides, em criticaré. Però sé que eixiré, que aquesta tortura s'acabarà, per la gent que m'estima, que no m'abandona, per ells.

# data[].attributes.body
Des de menuda no m'agradava anar a l'escola, tots els meus companys no entenien els meus pensaments ni la meua actitud. Quan vaig anar creixent, no em feien cas i sempre escoltava xiuxiuejos al meu voltant, que ni eren certs. Vaig començar a no voler anar a l'escola, sentia el rebuig en les seues mirades i el menyspreu en els seus gestos.

El dia que em van insultar, ja no vaig poder més, per això, els ho vaig contar als meus mestres, i no van moure ni van dir res per impedir-ho. Anava a casa, trista i esgotada de tot el que passava, els meus pares ja no sabien què fer. La situació no millorava, tampoc podien fer res en contra, pensaven que si deixaven passar el temps, tot milloraria. Però no va millorar. Després d'anys va continuar passant i vaig acabar pensant que era tot culpa meua.

Actualment, pense que ja no hi ha persones amb bon cor i que tots i totes vivim en un món de mentides i falsedats.

# data[].attributes.body
Cada una d'aquelles nits és cada dia de la marmota. Sempre es repeteix el mateix crit ensordidor com una fletxa que s'endinsa fins al més fons del meu cor. Sempre les mateixes qüestions.

Eixes qüestions que acaben amb frustració i amb un vol sense paracaigudes que de segur que em dirigirà a una vida millor.

# data[].attributes.body
Això era un dissabte de matí, quan jo estava estesa al llit, i em va arribar un missatge de WhatsApp de les meues amigues. Vam parlar sobre anarse de festa.Totes van accedir i a la nit vam eixir a una discoteca que hi havia en el nostre poble. Vam estar un parell d'hores ballant.

Recorde que eren les 2:15 del matí, quan les meues amigues van anar al bany, i jo em vaig quedar allí ballant per uns minuts. En eixe moment va aparèixer un home i em va tocar el cul. En vaig girar i el vaig reconéixer, a el que ell em va respondre amb un somriure.

# data[].attributes.body
La xica camina cap a una festa amb les seues amigues, estan parlant del nuvi d'aquesta. Elles li diuen que no tot és tan bonic. Arriben, i veuen al nuvi amb els seus amics, ell al veure-la li agafa fort del braç i l'arrossega fins a un parc de nit.
Sols se senten crits i insults a aquella arbreda, el xic se'n va deixant-la sola de nit a un lloc sense ningú.
La xica mentre torna a casa, decideix no deixar-se les llàgrimes per algú que la controla i sap que ha de començar a descobrir el món a través de la seua pròpia mirada.

# data[].attributes.body
Les meues amigues em deien que ell no era de fiar però jo vaig seguir confiant. Dia a dia sentia alguna cosa estranya al meu cos: tremolava, em costava respirar, se m'accelerava el cor i em ficava a plorar.

Evitava quedar amb ell per sentirme segura, però era obligada a fer el que ell em demanava. Cada dia em feia una nova passada la persona que jo volia. Fins que em vaig adonar que ja era hora de soltar-la i seguir amb la vida que jo volia

Avui en dia puc contar el que vaig viure

# data[].attributes.body
Tot va començar fa un any, quan hi vaig anar fora a estudiar, a una ciutat gran. En aquell moment no m'adonava, però a poc a poc vaig veure la realitat. Tot era nou per a mi, normalment eixia fora amb les amigues el cap de setmana, però sense s'haver vivia a una mentida, perquè ho féiem per passar-ho bé, però va acabar sent un perill.

No ho volíem veure, però a les discoteques o a les festes els homes majors a nosaltres venien rere nostra i ens feien sentir adultes. Cada vegada ells s'acostaven més a nosaltres i jo a un d'ells.

Jo vaig caure al fons més obscur de tots, les meues amigues em van avisar i jo no volia obrir els ulls. Vaig deixar la universitat, sense voler-ho i bufetada rere bufetada obria els ulls plens de llàgrimes com rius per veure la realitat que abans em cegava.

# data[].attributes.body
Per fi dissabte, estic arreglant-me per a quedar amb Mario, m’arregle, busque què ficar-me. Trobe una peça de roba que m’agrada molt: una falda blanca amb un top rosa. En arribar al parc trobe a Mario esperant, no més veure'm m'escaneja de dalt a baix, acte seguit fa una carassa de disgust.

-Passa alguna cosa, Mario?- Pregunte preocupada.

-No consideres que vas un poc destapada?- Diu, amb cara de desaprovació.

A la mitja hora baixe amb una camisa i uns pantalons.

-Així millor, Clara.- Diu, amb un somriure enorme.

M’abraça molt fort i veig passar per darrere a Nerea i Pablo agafats de la mà, cadascun vestit com vol. Ni m'ho pense pense dues vegades, em desfaig del seu abraç, el mire als ulls:

-Mario, et deixe. Vullc ser lliure.- Li dic, convençuda.

I sense deixar-lo contestar me'n vaig amb una sensació de llibertat, no de tristesa.

# data[].attributes.body
Hauria d´haver trencat abans!!!

Ella estava passejant pel carrer, quan de cop i volta començà a sonar-li el mòbil, ella llegeix els missatges ... Era ell altra vegada.

Les amenaces tornaven a estar presents en la seua pantalla, tenia por, però aquesta vegada li plantaria cara, el deixaria ...

La població es despertà amb aquest titular:

“Troben assasinada una jove al mig del carrer, tot apunta a la seua parella de tant sols setze anys”.

Marta al seu soterrament repetia:

- Hauria d´haver trencat abans!!!

# data[].attributes.body
Roser Revert Campos 3 eso A

# data[].attributes.body
A poc a poc va anar passant el temps i la nostra relació va deixar de ser com abans. Tantes paraules que em trencaven, però encara no m’abandonen.

- No serveixes per a res. Ni cuinar saps mira que és fàcil. Açò està molt dolç, li falta sal.

- Canvia’t eixa roba!!! No veus que vas provocant?

Comentaris que feien molt de mal a dins, però que per fora no afectaven. Jo només pensava ”Millor serà no fer-li cas, es veu que hui ha tingut un mal dia, no és res”. Que innocent! Jo sempre callava fins que va arribar el dia que em vaig adonar del que realment passava. I és que durant aquest temps he estat enganxada a una cadena , a una cadena que em maltractava.
Les teues amenaces no pare d’escoltar, però aquesta vegada ja no cap a mi sinó cap a altra papallona amb la qual has decidit jugar. Gràcies a tu, a l’altre món m’has aconseguit deixar. Gràcies a tu. A tu, joc maleït.

# data[].attributes.body
Arribe a l'institut alegre, tinc ganes d'estar a classe i relacionar-me amb els meus amics. Fins que comence a sentir-me incòmoda. Aquest company em mira malament, em repassa de dalt a baix i de seguida em diu que sempre vaig amb roba de fer esport, que no sé vestir. De seguida altre comentari, tant contesta que em dones fastig! Al següent dia els mateixos comentaris. Ja no em sent jo. He perdut la meua essència. Ara una ombra negra em persegueix

# data[].attributes.body
No sé quan ni com va ocórrer, però aquests dies d'insults i amargura em van fer sentir com si ningú em coneixera : NEGRE, VES AL TEU PAÍS, IMMIGRANT , MORO, LLADRE, MORTS DE FAM. Mai he sentit tanta por en la meua vida i menys amb els meus éssers volguts que m'han ajudat en tot. Tot i perquè som altre color, o no som com ells, o perquè correguem més. A la meua família ha arribat a un punt en què han amenaçat amb la mort tot i perquè mon pare s'ha arrimat a ajudar a una àvia a passar el carrer. En l'escola tant els meus antics amics com el de classes tornen a burlar-se de mi per ser negre o per no portar esmorzar. Aquests insults, amenaces a tots els llocs no pararàn mai?

# data[].attributes.body
Finalment he agarrat la samarreta negra, sense cap icona. No crec que ningú em mire malament, no porte res que cride l’atenció. Si bé no
és la que més m’agrada, crec que farà que els altres no em miren mal. Per fi arribe al meu destí, i ningú no m’ha dit res, però de sobte un company se m'ha quedat mirant abans d’anar-se’n mentre riu. Aquesta volta no ha pogut ser la samarreta, no tenia res. Potser tinga alguna cosa a la cara, o en el monyo, o entre les dents, o tinga les sabates brutes… M’he quedat paralitzat sense adonar-me’n, i ara hi ha més gent mirant-me malament, i m’ha entrat més por. Finalment, no ho he resistit i torne per on he vingut. Ja buscaré algun dia amb menys gent per a vindre altra volta.

# data[].attributes.body
Desperte mentre escolte els dispars de les armes i pense: Vull que acabe ja aquest malson. Vull quedar-me dormint amb la meua vida imaginària on cap soroll fa que estiga angoixat i soc lliure.

Isc del refugi entre pensaments.

Pot ser perillós però la mala situació de la familia m'obliga a eixir al carrer en busca de recursos.

La por del primer día s'ha tornat en un costum.

I quan arribe al refugi diuen que la meua familia ha mort al bombardeig.

# data[].attributes.body
Què pesats ! No es poden callar? És que no hi ha res més? Sempre deia això fins que ho vaig veure. És que ara tot és violència o què? Sempre deia això fins que ho vaig veure.

Un dia anava amb el meu amic de festa, tenia ganes de marxa, però no va anar tot molt bé. Estàvem en la festa quan em comencí a trobar-me malament i vaig decidir eixir. Vaig anar a la gasolinera del cantó, per comprar-me alguna cosa per relaxar-me. Davant meua eixia una parella molt bruscament, no em va importar, vaig comprar i vaig eixir. No em vaig moure del lloc, normal, era la parella d'abans, estava a l'altra part de la vorera. El xic l'estava espentant fortament, la xica tenia blaüres per tot el cos, no sé com vaig reaccionar, però el meu cos es va menejar sol, els vaig separar i el gasoliner va cridar a la policia. Al xic el van arrestar i a la xica la van manar a urgències pels colps que tenia.

Després de meditar el que hi havia passat li vaig donar importància a la violència.

# data[].attributes.body
Raul Padilla Perez

# data[].attributes.body
Sols intenta ser feliç cada dia, però la gent del voltant li ho complica. Vol viure igual que els altres adolescents de la seua edat, anant de festa, amb els amics, conduint un cotxe...

Però ell s'ha de conformar en intentar sobreviure tots els dies. Ell sent rebuig als ulls dels altres i no és just, perquè ell és una persona, igual que tots. Ell necessita els diners per viure, però ningú l'ajuda. Busca treball i ningú l'accepta perquè es pensa que no farà el mateix que els altres.

Així és el dia a dia d'una persona de color que no el volen en cap lloc.

# data[].attributes.body
Comença el pati i altra volta ve aquell grupet que controla tot l'institut i com tots els dies comencen a imitar-me i riures de mi dient-me "mono" i que el meu menjar és de la creu roja. I vaig explotar amb violència. En aquell moment passava el cap d'estudis, aleshores em va portar a direcció. Em va preguntar si em pareixia correcte, però per molt que insistira no em feia cas, quasi com tot el món, ell em tractava amb inferioritat com si fora un animal sense drets ni raó.

L'endemà estava expulsat i tanta va ser la meua malícia que vaig decidir no tornar a estudiar, acabant en mala vida i en un pou fosc i sense retorn, discriminat per la societat.

# data[].attributes.body
Ja fa un mes que vinc a aquest institut i el mateix grup de sempre em molesten pel simple fet de ser gitano. Rep tota classe d'insults relacionats amb robar, apunyalar... L'únic que pense és per què a mi, per gitano. No vull contestar-los, sé que és millor no entrar en el joc, fins que es van clavar amb la meua germana, en la broma de si en 14 anys no estava ja casada  acompanyada de risses i insults de fons. Sé que ells sempre eixiran guanyant, no puc fer res més que estar ple de ràbia i impotència . Ara  de camí a casa pense que no puc fer més les orelles sordes, també pense en dir-ho a casa però no m'atrevisc. Amb anes de justícia però sense poder fer res, sabent que ells sempre guanyaran.  Em rendisc.

# data[].attributes.body
Quan es celebra la vida

Els nervis de tota la setmana de preparacions havien donat pas a una sensació d'alleujament i satisfacció. El curs havia finalitzat i tothom volia celebrar. Els convidats s'ho estaven passant genial: la música era increïble i feia ballar fins als més tímids. però ningú sabia el que passaria després, la festa acabaria en un infern a causa dels sobtats bombardejos. Molts intentàren fugir, sense cap resultat. Les úniques persones restants ens refugiarem al soterrani. Les hores passaven i finalment el cel es buida d'avions. L'atac havia acabat però la guerra sols havia començat.

# data[].attributes.body
Perquè sempre jo? Què passa si sóc negre? Són dues de les moltes preguntes que em feia abans. Sempre era igual, quan feia alguna coa bé tots estaven contents amb mi, i quan no, tots es clavaven amb el meu color de pell.

Jo al principi pensava que ho farien de broma i sols seria durant una o dues setmanes, però no, passaven els mesos i seguien insultant-me i clavant-se amb la meua raça.

Quan ja estava cansat de tot, vaig veure una llum, un llum molt brillant, que portava esperant tot aquest temps. Aquesta llum era la família, que em va ajudar a passar pàgina, a fer front a tots aquells comentaris.

# data[].attributes.body
Un dia em vaig alçar,
I a la fàbrica vaig anar,
Pràcticament com una rutina.
I de sobte la porta es va obrir,
i una dona forta i valenta m'agafà i m'endugué,
i així em vaig alliberar de l'esclavitud.

# data[].attributes.body
Tantes ploreres sense saber el perquè paraules que ressonaven més fort al fons de l’ànima.

Els carrers plens de silencis no deus callar per ningun. La societat amb tu vol acabar i deixar-te sempre plorant.

Dolor i llàgrimes ells creien que l’amor es mesurava amb cops mentre ella volia la llibertat que la por li negava.

# data[].attributes.body
Això era un dissabte de matí, quan jo estava estesa al llit, i em va arribar un missatge de WhatsApp de les meues amigues. Vam parlar sobre anarse de festa.Totes van accedir i a la nit vam eixir a una discoteca que hi havia en el nostre poble. Vam estar un parell d'hores ballant.

Recorde que eren les 2:15 del matí, quan les meues amigues van anar al bany, i jo em vaig quedar allí ballant per uns minuts. En eixe moment va aparèixer un home i em va tocar el cul. En vaig girar i el vaig reconéixer, a el que ell em va respondre amb un somriure.

# data[].attributes.body
Videorelat contra la violència racista en aquest enllaç: Tinc un somni_Martina_ Sofia.mov

Avans sentia que no pertanya a aquest lloc, que tal volta tots tenien raó, que no hauria d'estar ací, que hauria de tornar al meu país, perquè ací la gent no m'accepta, em tracten malament, em miren com si fora un monstre i inclús pensava que seria millor si no existira. Ara tinc un altre punt de vista, perquè a la fi vaig conéixer una persona que em valora, que m'estima tal com soc, que no em mira mal sols per ser d'altre color i gràcies a ella he aconseguit eixir de l'abisme en el qual els altres m'havien clavat, ara desitge que ningú senta el que a mi em van fer sentir, que troben una persona que els faça vorer la realitat, perquè, al cap i a la fi, tots som iguals i hauríem de ser tractats amb empatia i respecte, perquè ser d'un color o d'un lloc distint no justifica aquesta violència. I això tots ho haurien d'entendre.

# data[].attributes.body
Microrelat contra les violències masclistes en aquest enllaç: Cendres_d_amor_Andreu_Sara.mp4

L’amor és càlid, és llar, és foc; un foc que ha d’acollir, de comprendre, d’estimar. El teu foc no era així, era fort, dolorós, però hi havia una part de mi que se sentia atreta, com una arna, atreta per la llum i la calidesa que aparentaves tindre. I em vaig apropar, em vaig apropar a les teues flames, incinerant els meus somnis i aspiracions, cremant les meues relacions i amistats, i desintegrant la meua personalitat; amb l’esperança que les cendres que quedaren et satisferen, encara que no quedara res del meu jo original. I a tu no et va importar. Vas continuar i em vaig fer més xicoteta, sense poder escapar. Però si l’amor és càlid, per què el teu era tan fred? Si l’amor és llar, per què el teu és sent tan insegur? I si l’amor és foc, per què vas utilitzar el teu per a cremar-me? Per a destrossar-me? Per a fer-me patir? Però viuré i no ho podràs detindre, sobreviuré, resistiré i ni les cicatrius ni el dolor que em vas causar em faran decaure, mai.

# data[].attributes.body
Microorelat contra les violències racistes en aquest enllaç: L_Autobús_Trystan_Héctor.mp4

1954, un jove de 23 anys de raça negra va ser castigat amb 10 anys de presó a causa de negar-se a cedir-li el seient a un home blanc. Als Estats Units, la gent de color havia de seure's a la part darrera de l'autobús o deixar-li el seient als blancs. El nostre protagonista va alçar la veu per la justícia del seu poble i denunciar el racisme al país, i amb molta valentia va alçar la veu per fer veure els extrems als quals pot arribar l’ésser humà enlloc de valorar la diversitat de tonalitats del color carn.

Història adaptada basada en fets reals.

# data[].attributes.body
Microrelat contra les violències d'assetjament escolar en aquest enllaç: A vista de tots_PauBr_Pau_Bs_Noelia.mp4

L’agressor

Avance pel passadís amb el cor atapeït, encara que per fora sembla que tot està controlat. Diuen que soc fort i dur, que no em tremola la mà, però no saben que cada espenta que done és el resultat d‘allò que abans vaig rebre. A vegades sent que no colpege a ningú més que a l’ombra d’aquell xiquet que vaig ser, el que va aprendre a callar perquè sabia que així feia menys mal. La ràbia em recorre com un incendi, ràpida, sense avisar i la deixe eixir perquè si la guarde crema per dins. No sé quan vaig començar a caminar així, amb els punys llestos i el pit endurit, però no recorde una altra manera d’existir. Només sé que, quan la mirada d’ella m’arriba, alguna cosa en mi s’afluixa, com si demanara ajuda sense saber com fer-ho.

L’observadora

Cada vegada que ella passa pel passadís, els comentaris li apleguen com pedretes menudes però constants. Ella no diu res, no demana res, només continua caminant amb aquell silenci que fa mal de mirar. I jo, que ho veig tot, em quede quieta, amb un pes estrany al pit. Sé que està malament el que li fan. Ho sé perfectament. Però també tinc por. Por de ser la següent, por de convertir-me en un objectiu fàcil si òbric la boca. Les rialletes, els murmuris, les mirades… tot això podria anar contra mi en un segon. I la por, al final, em fa callar.

Ella continua avançant, sola, i jo em quede darrere, fingint que no he vist res, encara que per dins es remuga tot. No és que no vulga ajudar-la… és que la por em té atrapada. Potser algun dia em sentiré prou valenta. Hui, encara no.

La víctima

Ha passat pel meu costat com si res, però jo ja sabia què venia. S’ha inclinat un poc, només prou perquè ningú més l’escoltara. Eres un error -em diu. Estaríem millor sense tu. Patètica. Ha sigut com si m’obriren el pit amb les mans. He anat al meu racó del pati sense mirar arrere, aguantant l’aire, perquè si el deixava eixir… potser esclatava. En asseure’m, les cames m’han tremolat. Les llàgrimes han eixit sense permís, com si portaren massa temps esperant. M’he tapat la cara, però no he pogut fer-me més menuda ni desaparéixer. He pensat en com seria deixar d’escoltar-lo, deixar que les seues paraules no se m’enganxaren a la pell, deixar de ser el seu objectiu. I el pensament que m’ha fet més por ha sigut aquest: si jo no hi fora, ell només buscaria una altra víctima. M’he encongit encara més. Perquè el que més em dol hui és haver pensat que potser seria més fàcil així.

Mire cap a dalt, una ombra, un somriure. M'han vist.

# data[].attributes.body
Microrelat contra les violències d'assetjament escolar en aquest enllaç: Angoixat_Pau_Hèctor_Pablo.mp4

Quan arribe a classe ja sé que algun comentari em faran. Sempre hi ha algú que diu o riu alguna cosa per fer-me sentir malament. Jo intente no fer cas però m’és impossible. Un dia, un amic es va arrimar a mi i em va dir que no els fera cas, que només buscaven cridar l’atenció. Aquelles paraules m’ajudaren més del que em pensava. L’endemà quan vaig arribar a classe, em van començar a insultar i espentar. Vaig dir que ja hi havia prou, que ja estava cansat del seu punt de mira,el seu divertiment, i vaig dir prou.

- - -

Quan arribe a classe ja sé que algun comentari li faran. Sempre li diuen o es riuen d’ell per alguna cosa que ell no té o fa. Pareix que no puga escapar, allà on va ell sempre conseguixen trobar-lo. Jo preferisc no parlar per por a convertir-me jo en l’objectiud'eixos dos moniatos . Però un dia em vaig arrimar a ell i li vaig dir que no els fera cas. I així és com ell va poder eixir de la situació.

# data[].attributes.body
Microrelat contra les violències masclistes en aquest enllaç: La pitjor vesprada_Àngel_Doni.mp4

Estava tornant de treballar, una nit com qualsevol altra, tot i que alguna cosa va fer que aquella nit fora especial. M'estava acostant a poc a poc a un grum de gent, però pel meu color de pell em sentia espantat pel que em podrien dir. Quan em vaig arrimar a ells per aquell estret túnel, la meva por es va multiplicar per mil. Aquell grup, amb els caps rapats i tatuatges feixistes per tot el cos, em miraven sense cap respecte i amb unes mirades desafiants. Aquella va ser la pitjor vesprada de la meva vida. Hui en dia, defense l'antiracisme i anime a les persones a plantar cara al feixisme i a la gent que menysprea a altres persones per tindre un color de pell més fosc.

# data[].attributes.body
Microrelat contra les violències infantils en aquest enllaç: El_xiquet_trencat_Dani_Arnau_Andreu.mp4

Ajuda, m'estan pegant! Escolte des del passadís, una veu que tenia por, molta inseguretat, molt de dolor... Després de pensar el que he escoltat, decidisc córrer fins on estava la veu i observe el pobre xiquet plorant a terra, els agressors se n’han anat fa poquet deixant-lo totalment abatut. Quan el mire a terra a punt de desplomar-se em diu: “No li ho digues a ningú, per favor, si ho dius vindran a per mi i em faran més mal". - Per què t’estan fent tot això? Pregunte amb tensió i por.

- És que ells volen ferir-me, em diuen que soc brossa, diu plorant per tot el que li havien fet.

Després d’uns dies, els agressors van tornar a per ell moltes vegades, estaven enfadats i rabiosos, amb ganes de trencar el pobre nen. De tants colps com va rebre eixe trist dia, no va tornar a ser el mateix mai més.

# data[].attributes.body
Videorelat contra les violències LGTBI+ en aquest enllaç: Maquillatge i lliberat Laura_Daniela.mp4

Raül era un xiquet que sempre havia volgut maquillar-se. Un dia, amb força i decisió, es maquillà per anar a l'institut i demostrar a la comunitat la seua valentia i llibertat. Quan va entrar, escoltà sols crítiques i murmuris que ja no l'afectaven, gai, maricó! Va caminar recte com un fil sense mirar a ningú i es dirigí cap al pati, on va seure en un banc. Sol. De sobte, dos xics s'arrimaren per animar-lo i consolar-lo. Sense adonar-se'n, els tres amics estaven construint un triangle que més avant llegirien manfiests al pati de l'institut i més avant encara liderarien manifestacions per visibilitzar i reivindicar la diversitat i l'orgull de ser homosexual.

# data[].attributes.body
Videorelat contra les violències masclistes en aquest enllaç: Ferides_Nuria_Joana_Mar_Aroa.mp4

Hi havia una vegada una dona que es deia Marta que vivia a València i el seu home que és deia Àlex. Eren una parella que es respectaven, per això Àlex li va demanar casar-se. Al cap d’un any, Marta es va adonar que el somni més gran d’Àlex era ser pare, van decidir intentar tindre fills.

Amb el pas del temps es van adonar que Marta no es quedava embarassada així que van anar a l’hospital per a fer-se diverses proves. Quan els metges els van donar els resultats i van vore que Marta no podia tindre fills, a Àlex li va caure el món damunt. I des d'aquell dia ja no era el mateix. Després d'unes setmanes Àlex actuava molt estrany cap a Marta. Primer van ser unes discussions, després eixides de nit i no tornava fins a la matinada, un dia aquelles discussions van arribar molt lluny, tot va començar quan Àlex no estava en casa, però el seu mòbil sí, i li va arribar una notificació, Marta va agafar el mòbil, va veure que una xica li deia: “Vols quedar amb mi aquesta nit?” . Quan Àlex va arribar a casa, Marta va parlar amb ell i es va enfadar tant que li va començar a pegar, insultar i tirar contra els mobles, ella va acabar plena de sang, però això no va ser suficient, així que la va tancar en una habitació amb un cadenat. Per sort Marta tenia el mòbil i va cridar a la policia.

Quan va arribar la policia, va veure que la casa estava tota plena de mobles trencats, gots i plats. Al costat d'aquella habitació, estava Àlex amb una botella d’alcohol i tirat a terra. Li van detindre i van obrir a Marta. Àlex va acabar a la presó per maltractament, amb rehabilitació per gestionar la violència. Marta va començar de zero i va aprendre a viure de nou.

# data[].attributes.attachment_caption
Microrelats contra les violències per assetjament escolar en aquest enllaç:  

# data[].attributes.body
Andrea_Marta.mp4

Són les deu del matí al pati de l’escola. El Marc, amb la cara amagada entre els braços, intenta contindre les llàgrimes.

Avui tampoc ha aconseguit evitar que un grup de xiquets es riguen d’ell. Cada dia es repeteix la mateixa situació: comentaris, empentes, riures que li trenquen l’ànima. No sap com actuar; té la sensació que, per molt que ho intenta, tot empitjora.

El xiquet està cansat de sempre repetir la mateixa història. Un xiquet un poc més major que ell ha decidit fer-li la vida impossible. Un dia, el xiquet es va negar a fer-li uns deures que ni ell entenia, i el xiquet major va decidir tirar-lo per les escales, sense saber que anava al col·legi. Va decidir marxar amb molta pressa, va aplegar i es va tancar a la seua habitació, torturant-se per negar-se a fer eixa feina. Eixe dia va ser el primer de molts, que es van allargar durant molts anys. Anava amb por tots els matins a classe i totes les vesprades al seu esport favorit. Fins que un dia acabà el curs i el Marc pensava que el deixaria en pau, però molt equivocat estava el xiquet.

Aquell setembre ho canvià tot. Era la primera vegada que els contava als seus pares què li estava passant. Fou el principi. Després foren els professors, i més tard la resta de la classe. El que podria haver continuat es va parar. El malson va acabar.

# data[].attributes.attachment_caption
Videoclip contra la xenofòbia en aquest enllaç: 

# data[].attributes.body
Videoclip_Igualtat_Dignitat_Iago_Jorge_Salva_Kiko.mp4

La igualtat per damunt la dignitat,

Cal tractar els altres amb humiltat.

Intentar canviar la societat,

I que tinguen un poc d’humanitat.

No a la xenofòbia, recorrem a la igualtat,

No a l'uniformisme, sí a la diversitat,

Siguem persones, una mínima pietat

Siguem com germans per favor fraternitat.

Demanem un mínim de solidaritat,

Tindre almenys una oportunitat,

Amb el fi d'aconseguir la igualtat

I construir una bona comunitat.

Durant tota la història seguirem lluitant,

No ens oblidarem de fer-ho cantant,

Cada persona és molt important,

Per això tots junts seguirem avançant.

No entenc què he fet perquè em maltracten

Sense raó contra nosaltres ataquen,

No acabaran fins que ens maten,

Això ho impedirem, ells sols es delaten.

# data[].attributes.body
Videoclip_Escoltem_nos Joel_David_Arnau_Mateo.mp4

IEP!! Escolta, para d’assetjar-la

Comença a escoltar-la amb més atenció.

Si és no, respecta la informació.

Si no és així, trencarem la relació.

Tots i totes necessitem igualtat

Perquè al món hi haja més llibertat

Donem visibilitat al teu maltracte

Perquè tots mereixem el mateix tracte.

Eii escolteu, pareu atenció!

Anem a intentar una transformació

Açò s'ha de ficar a la televisió

Perquè tots puguen prendre la nostra decisió.

# data[].attributes.attachment_caption
Videorelat contra l'assetjament escolar. 

# data[].attributes.body
A classe som equip,

tot comença amb respecte,

si algú es passa molt,

parem el mal afecte.

No cal fer-se la dura,

millor buscar ajuda,

i així avancem juntes,

i evitem la caiguda.

Deixa d’escapar

dels problemes dels altres,

deixa d’escapar,

i lluita amb nosaltres.

T’ho anem a dir clar,

vine amb nosaltres,

per així batallar,

contra tots els altres.