# data[].attributes.headline
Про письменницю

# data[].attributes.subject
Про письменницю

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Емма Андієвська

19 березня 1931 Народилася Емма Андієвська у м. Сталіне.Мама - учитель- біолог, з українського козацького роду,батько - хімік-винахідник.

Через дуже часті важкі хвороби, більшість шкільних предметів Емма Андієвська здавала екстерном

Кінець 1943 Під час війни разом з родиною емігрувала на Захід

Наприкінці 1949 Родина переїхала спочатку до табору переміщених осіб у Міттенвальді, а потім до Мюнхена. Маючи природне оперне контральто і рятуючись від сухот легенів, Емма Андієвська, знаходячись у Берліні, а згодом у Міттенвальдському таборі, брала уроки оперного співу.

1955-1957 Працювала фрілансером на радіо "Свобода" у Мюнхені. У 1957 році мисткиня закінчила Український вільний університет за спеціальностями філософія та філологія, захистивши у Володимира Державина магістерську роботу на тему "Причинки до засадничих питань з новітньої української метрики". Того ж року письменниця з усією родиною переїхала до Нью- Йорка, де працювала у Norcross Greeting Card Company, перевіряючи дизайн вітальних листівок. У Нью-Йорку Емма Андієвська також працювала бібліотекаркою у медичній бібліотеці разом з Мирославом Лабунькою - майбутнім ректором Українського вільного університету.

1958 "Народження ідола"

1959 Андієвська вийшла заміж за літературного критика, есеїста та письменника Івана Кошелівця, з яким прожила все життя аж до смерті чоловіка. Після одруження подружжя повернулося до Німеччини у Мюнхен

1962 Отримала американське громадянство. Проза - "Тигри" й "Джалапіта". Поезія - "Кути опостінь"

1973 "Роман про добру людину"

1982 "Роман про людське призначення"

1984 "Спокуси святого Антонія"

до 1995 Емма Андієвська лишалася штатним працівником радіо. За цей час вона працювала диктором, сценаристом, режисером і редактором українського відділення радіо "Свобода".

1992 Авторка вперше після довгого часу побувала в Україні

Після 2000 Андієвська декілька разів відвідала свою малу батьківщину - Донеччину. Там вона мала виставку картин у Донецькому художньому музеї, презентацію та зустріч із земляками у конференційній залі художнього музею, відвідувала Український культурологічний центр м. Донецька.

"Проблема голови",збірки "Казки Емми Андієвської"

2001 На Міжнародному баварському кінофестивалі картиною Емми Андієвської "Золотий Христос" був премійований всесвітньо відомий італійський кінорежисер Франческо Розі

2002 Кавалер Ордену "За інтелектуальну відвагу" незалежного культурологічного часопису "Ї"

2003 Міжнародна літературна премія "Тріумф".

2009 Премія "Глодоський скарб".

Емма Андієвська народилася у 1931 році у місті Сталіно. Батько письменниці був хіміком- винахідником, мати була агрономом за освітою і пізніше працювала вчителькою біології. Через дуже часті важкі хвороби, більшість шкільних предметів Емма Андієвська здавала екстерном. З дитинства Андієвська мала феноменальну пам'ять. Хворобливість дитини змусила родину у 1937 році переїхати спочатку до Вишгорода, а згодом - у 1939 році - до Києва. В 9-10 річному віці майбутня письменниця перечитала найвідоміші твори світової літератури.

Початок війни застав родину Андієвської у Києві. Тоді ж загинув батько письменниці - його було безпідставно розстріляно радянською владою.

У 1943 році діти з матір'ю виїхали на Захід. Родина жила в англійській окупаційній зоні Берліна. Живучи у Німеччині, дівчина відмовилась вчитися у жіночій гімназії, і її, попри правила, прийняли до чоловічої. Окрім того, вкотре загострилися проблеми майбутньої мисткині із здоров'ям: три роки Емма Андієвська пролежала в гіпсовому ліжку хвора на туберкульоз хребта і після цього вісім років ходила в корсеті.

Наприкінці 1949 року, під час блокади Берліна, родина переїхала спочатку до табору переміщених осіб у Міттенвальді, а потім до Мюнхена. Маючи природне оперне контральто і рятуючись від сухот легенів, Емма Андієвська, знаходячись у Берліні, а згодом у Міттенвальдському таборі, брала уроки оперного співу.

У 1955-1957 рр. Андієвська працювала фрілансером на радіо "Свобода" у Мюнхені. У 1957 році мисткиня закінчила Український вільний університет за спеціальностями філософія та філологія, захистивши у Володимира Державина магістерську роботу на тему "Причинки до засадничих питань з новітньої української метрики". Того ж року письменниця з усією родиною переїхала до Нью- Йорка, де працювала у Norcross Greeting Card Company, перевіряючи дизайн вітальних листівок. У Нью-Йорку Емма Андієвська також працювала бібліотекаркою у медичній бібліотеці разом з Мирославом Лабунькою - майбутнім ректором Українського вільного університету.

У 1959 році Андієвська вийшла заміж за літературного критика, есеїста та письменника Івана Кошелівця, з яким прожила все життя аж до смерті чоловіка. Після одруження подружжя повернулося до Німеччини у Мюнхен. Андієвська щорічно на місяць їздила у США, щоби у 1962 році отримати американське громадянство. Письменниця знала багатьох відомих митців та письменників - вихідців з України. До кола знайомих Андієвської належали скульптори Михайло Черешньовський та Григор Крук, художники Марія Дольницька та Яків Гніздовський, а також поети Михайло Орест, Олег Зуєвський та Василь Барка.

Пропрацювавши фрілансером на радіо "Свобода" з 1959 по 1963 рр., Емма Андієвська лишалася штатним працівником радіо до 1995 року. За цей час вона працювала диктором, сценаристом, режисером і редактором українського відділення радіо "Свобода".

Працюючи на радіо, Андієвська не мала багато часу на власну творчість. Нині письменниця живе у Мюнхені, де інтенсивно працює над своїми творами, іноді по вісімнадцять годин на добу.

У 1992 р. авторка вперше після довгого часу побувала в Україні. Після 2000 р. Андієвська декілька разів відвідала свою малу батьківщину - Донеччину. Там вона мала виставку картин у Донецькому художньому музеї, презентацію та зустріч із земляками у конференційній залі художнього музею, відвідувала Український культурологічний центр м. Донецька.

Літературна творчість

Емма Андієвська зростала у російськомовному середовищі, проте ще у дитячому віці усвідомила власну українську ідентичність й прийняла українську мову, яку вперше почула у Вишгороді у віці шести років. Відтоді письменниця вирішила писати лише українською, яку вона сприймала як мову пригнічених. Завданням для себе авторка визначила "створити українську державу в слові". Пізніше, щоправда, для того, аби показати власну незалежність від мов, Андієвська написала декілька віршів англійською, німецькою та французькою мовами.

Емму Андієвську нерідко пов'язують з угрупуванням українських письменників Нью- Йоркської групи. Проте, сама авторка свою належність до цієї групи заперечує, оскільки почала публікуватися раніше, ніж інші члени групи.

Письменниця наголошує на великій ролі підсвідомості у своїй творчості. Сприйняття нею світу відбувається через інтуіцію та відчуття без підключення інтелекту. При цьому містичний та духовний аспекти є важливими її складниками. Світогляд Емми Андієвської виявляє деяку близькість до вчень буддизму та містики Карлоса Кастанеди.

Характерними для Андієвської є далекосяжні асоціації та алюзії між щоденними речами та світоглядними поняттями. У цілому сприйняття творчості Андієвської вимагає від читача великої ерудиції та знання інших культур. Складність прочитання творів авторки пов'язана з великою кількістю можливих інтерпретацій творів, які відображають багатогранність буття. Данило Гузар- Струк сформулював деякі поради та підходи до розуміння герметичних творів поетки у своїй статті "Як читати поезії Емми Андієвської". Він відзначає три ключі до розуміння поезії Андієвської: перспектива, назва вірша та світ сну.

Характерними для творчості Андієвської є поетика сюрреалізму, ускладненість композиції й тексту в прозі. Деякі дослідники також відзначають ознаки постмодернізму в творах Андієвської. У творах Андієвської нерідко зустрічається тонкий гумор. Дослідники творчості письменниці також відзначають безпосередність та певну "дитячість" сприйняття та зображення світу у творах авторки, ніби добре знайомі речі побачено вперше. Зокрема, один із дослідників творчості письменниці, відомий український культуролог, філософ та головний редактор часопису "Ї" Тарас Возняк пише:

Від традиційних текстів твори Андієвської відрізняє щонайперше невідповідність її логіки логіці, до якої ми звикли. Причому це не вибрик, а її органіка. Ламаючи логіку сущого, вона, власне, й пробує з нього вирватись, а прирощені в її поетичному акті нові регіони сущого диктують уже свою, до того "не наявну" логіку (чи алогічність - якщо так комусь подобається більше).

У всіх своїх творах письменниця свідомо використовує український правопис Григорія Голоскевича 1927 року. Своєю творчістю Андієвська також відроджує чимало архаїзмів. У авторки дуже багата лексика, яка поєднує у собі розмовні слова із науковими, часто біологічними, термінами.

Про творчий доробок Емми Андієвської написано ряд дослідницьких робіт та дисертацій, але у багатьох аспектах її творчість лишається мало дослідженою. Тим не менш, літературний доробок Андієвської продовжує цікавити українські літературні та наукові кола. Зокрема, за ініціативою Марка Роберта Стеха, відомим українським часописом "Кур'єр Кривбасу" 2004 рік був оголошений роком Емми Андієвської. Таким чином усі номери журналу за 2004 рік та три номери за 2005 рік були присвячені аналізу творчості та публікаціям творів авторки. Про творчість авторки писали відомі літературознавці Данило Гузар- Струк, Юрій Шевельов, Іван Фізер, Еммануїл Райс та представники Нью-Йоркської групи Богдан Рубчак, Марія Ревакович та Богдан Бойчук.

Власні поезії авторка почала друкувати у діаспорній українській пресі починаючи з 1949 року. Перша поетична збірка "Поезії" (1951 рік) викликала захоплення літературної критики. Відтоді авторка публікувала всі свої твори під іменем Емма Андієвська. Поетична збірка "Вілли над морем" у 2001 році номінувалася на Національну премію України ім. Т. Г. Шевченка.

У багатьох збірках для своєї поезії авторка використовує форму видозміненого сонету. Дослідниця творчості Емми Андієвської Ольга Шаф навіть називає сонети поетеси "епохальним явищем в історії української та західноєвропейської літератури".

Її творам характерна компактність та висока асоціативність. Кожне поняття та слово в поезії Андієвської представляє собою цілу сім'ю асоціативних зв'язків і значень. Подібний ефект присутній і в поезії Стефана Малларме, твори якого авторка відкрила для себе у зрілому віці після публікації двох її поетичних збірок. Поетка часто опускає дієслова і змушує читача заповнювати пропущене на власний розсуд. Це робится авторкою для підвищення смислової насиченості творів. У своїх поетичних творах Андієвська широко використовує навскісні рими та дисонанси, таким чином свідомо підвищуючи емоційну напругу при прочитанні. Рима у Андієвської спирається на приголосні, а не на голосні.

Важливим складником прочитання поезії Андієвської є поняття про культурний "шлейф речей", тобто про історію предметів в культурах різних народів та асоціації з цими предметами. Авторка згадує багато буденних предметів (наприклад хліб, вино, чайник тощо), приписуючи їм глибокий містичний та культурно- історичний зміст і цим ставлячи їх у загальний метафізичний контекст. Одним із часто вживаних мотивів як у поезії, так і художній творчості авторки є "олюднення речей".

У декількох збірках своїх поезій авторка вдалася до стилізації, вигадавши фіктивних поетів. Це грек Арістодімос Ліхнос (збірка "Риба і розмір"), афро- американець Варубу Бдрумбґу (збірка "Риба і розмір") та перс Халід Хатамі (збірка "Хвилі"). Лише в цих вигаданих перекладах присутня любовна лірика, яка поза тим не зустрічається в творчості поетки. Важливе значення письменницею надається також і заголовкам творів, які мають скеровувати читача до ідеї твору.

Усі свої поетичні збірки письменниця видала невеликими тиражами на власні кошти, або накладом автора, або у видавництвах "Дніпро" і "Всесвіт" за власний рахунок. Деякі поетичні збірки авторки були проілюстровані Яковом Гніздовським.

Емма Андієвська є авторкою трьох романів. Перший - філософський роман "Герострати" (1950-1952 рр.) - авторка почала писати у віці дев'ятнадцяти років реагуючи на новелу Жана- Поля Сартра "Герострати". Письменниця написала п'ять варіантів роману, опублікувавши лише останній із них у 1970 році.

Другий роман під назвою "Роман про добру людину" був написаний у 1964-1968 рр. Третій - "Роман про людське призначення" - авторка писала протягом десяти років з 1970 по 1980 рр.Унікальними по своїй довжині і складності є речення Емми Андієвської. У її романах одне речення може сягати десяти і п'ятнадцяти сторінок. Зараз письменниця працює над своїм новим романом "Лабіринт".

Емма Андієвська є також авторкою коротої прози - збірки оповідань "Подорож" (1955), "Тигри" (1962), "Проблема голови" (2000), збірки "Казки Емми Андієвської" (2000) та твору "Джалапіта" (1962). Деякі з творів письменниці мають відношення до її картин. Наприклад у "Казці про двох пальців" розказується про два невидимі пальці на руці, які творять найбільше. Чимало персонажів картин Андієвської мають понад п'ять пальців на руках.

Загалом у прозі авторка відтворює власну "теорію круглого часу" - у граматично правильному реченні, у підрядних реченнях вона намагається передати інші площини буття. На відміну від звичайного лінійного сприйняття часу, "круглий час" Емми Андієвської відбувається одночасно. І власне її підрядні речення й покликані унаочнити рівночасність нелінійного сприйняття.

Переклади на іноземні мови

Дещо з короткої прози письменниці було перекладено на англійську та французьку мови. Твір Андієвської "Джалапіта" був перекладений російською мовою. Сто сонетів авторки були перекладені на гебрейську мову. Декілька віршів поетеси ввійшли у збірку віршів сучасних українських поетів німецькою та польською мовами. Кілька творів авторки були перекладені на есперанто.

Художня творчість

Як художниця- авангардистка, Емма Андієвська створила понад 9000 картин, хоч ніколи і не отримувала формальної мистецької освіти. Статті про художню творчість Андієвської представлені в ряді західних мистецтвознавчих енциклопедій. Було випущено десять каталогів з картинами Емми Андієвської з різних періодів її творчости.

Ранні роботи малярки були виконані аквареллю, а пізніші - здебільшого акриловими та олійними фарбами. Майстриня використовує передовсім акриль через свою швидку техніку малювання. Специфічним художнім прийомом Андієвської є повторне накладання фарби на свої полотна до двадцяти п'яти разів. Таким чином вона створює ефект рухомих фарб, коли дивитися на картини під різними кутами зору.

Публічний дебют Андієвської у якості художниці відбувся у 1956 році на виставці у Мюнхені, проведеній на радіо "Свобода" на Обервізенфельді. Наступні виставки відбулися в США, Канаді, Франції, Німеччині, Австралії, Бразилії, Ізраїлі, Італії, Іспанії, Саудівській Аравії та Швейцарії. З 1992 року виставки малярки відбуваються і в Україні. Чимало творів авторки є експонатами різних музеїв світу та мистецьких колекцій приватних осіб. Зокрема роботи Емми Андієвської мають Український музей у Нью- Йорку (Нью-Йорк, США), Львівська картинна ґалерея, Львівський державний музей "Палац культури", Музей етнографії та художнього промислу (Львів), Державний музей літератури (Київ), Ґалерея "Засів" (Харків), Харківський художній музей, Український Вільний Університет (Мюнхен, Німеччина), Український гуманітарний ліцей при Київському університеті, Університетський музей "Києво-Могилянської академії", Музей Л. Томи (Шварцвальд, Німеччина), Клементінум (Прага, Чехія), Донецький обласний художній музей, Музей Шарлоти Цандер (замок Бьонніґгайм, Німеччина), Музей Емми Андієвської при Чернівецькому університеті.

Деякі критики називають стиль художниці симетричним візіонізмом, хоча сама художниця дистанціює себе від будь- яких стилів мистецтва. Андієвська підкреслює свою індивідуальність, характеризуючи себе як візіонера і стверджуючи, що її картини бачаться їй намальованими вцілому і їй залишається лише перенести їх на полотно. Своє малювання вона описує як певний спосіб медитації та наголошує на великій ролі підсвідомості в її творчості.

У манері виконання малярки присутні елементи, співзвучні з сюрреалізмом, натуралізмом та експресіонізмом. Як і в її літературній творчості, у картинах Андієвської присутній тонкий гумор. Це проявляється у візуальних каламбурах, коли відомі форми нагадують собою інші неочікувані речі, тим самим створюючи комічний ефект. У творах Андієвської часто повторюються деякі мотиви, зокрема такі як розп'яття та родина.

Малярка наголошує на зв'язку своєї літературної творчості з художньою та протягом двадцяти років сама ілюструє власні поетичні збірки. Емма Андієвська також зробила ілюстрації до опери "Чарівна флейта" Моцарта, а також створила власні зображення карт таро та знаків зодіака.

Прикладом поєднання поезії та малярства у Андієвської є її альбом "Мова сну = сеґменти". Ця збірка складається з абстрактних картин з написами- віршами, які асоціюються з зображеннями і утворюють разом одне ціле. В альбомі відтворено реалії сновидіння. З іншого боку, поезії Андієвської притаманні численні зорові аспекти та впливи жанрів візуального мистецтва.

У 2001 році на Міжнародному баварському кінофестивалі картиною Емми Андієвської "Золотий Христос" був премійований всесвітньо відомий італійський кінорежисер Франческо Розі.

Теми та мотиви творчості

Поетична, прозова та художня творчість Емми Андієвської тематично пов'язані. Деяки мотиви повторюються в багатьох творах. У авторки відсутні типові народницькі мотиви патріотизму та життя селянства. Часто героями творів є митці, науковці та винахідники.

Буття. В багатьох творах авторки постає тема буття. Зокрема у поезії пропуск дієслів та яскрава образність покликані підкреслити багато фасетів та можливостей сприйняття буття.

Вибір. Емма Андієвська пропонує своєму читачеві філософію вибору. Згідно з Андієвською, кожна людина здатна реалізувати себе, роблячи свідомий вибір у житті. Тема вибору власного шляху у житті представлена в "Романі про людське призначення".

Добро. Тема важливості творення добра людиною без очікування результату розкрита в "Романі про добру людину" та "Романі про людське призначення". Добро, за Андієвською, є шляхом межової самореалізації людини.

Круглий час. Теорія круглого часу Андієвської висловлюється авторкою в багатьох творах. Згідно з цією теорією, минуле, сучасне та майбутнє відбуваються одночасно. Таким чином, сам час не є лінійним з одностороннім напрямком протікання, а натомість "круглим" і одночасним.

Україна. У своїх творах Емма Андієвська сприймає Україну не у декларативній, а в метафоричній формі - як українське світобачення представлене власне Еммою Андієвською. Тема України та українського народу знайшла вираження в двох останніх романах авторки: "Романі про добру людину" та "Романі про людське призначення". Обидва твори мають епічний характер та зображують українців, які опинилися в еміграції у світовому контексті. Дія обох філософських романів з фантастичним сюжетом розвивається в різних кутках світу, де перебували українські емігранти а також у таборах для переміщених осіб. Романи є жорстко антиімперськими і містять різке засудження утисків українців. Авторка часто згадує Голодомор та знищення інтелігенції радянською владою.

1984 - лауреат літературної премії Фундації Тетяни та Омеляна Антоновичів за "Роман про людське призначення".

2002 - кавалер Ордену "За інтелектуальну відвагу" незалежного культурологічного часопису "Ї".

2003 - міжнародна літературна премія "Тріумф".

2009 - премія "Глодоський скарб".

Літературні твори

Поетичні збірки

"Поезія" (Новий Ульм, 1951)

"Народження ідола" (Нью- Йорк, 1958)

"Риба і розмір" (Нью- Йорк, 1961)

"Кути опостінь" (Нью- Йорк, 1963)

"Первні" (Мюнхен, 1964)

"Базар" (Мюнхен, 1967)

"Пісні без тексту" (Мюнхен, 1968)

"Наука про землю" (Мюнхен, 1975)

"Каварня" (Мюнхен, 1983)

"Спокуси святого Антонія" (Мюнхен, 1985)

"Вігілії" (Мюнхен, 1987)

"Архітектурні ансамблі" (1989)

"Знаки. Тарок" (Київ, 1995)

"Межиріччя" (Київ, 1998)

"Сеґменти сну" (Мюнхен, 1998)

"Вілли над морем" (Київ, 2000)

"Атракціони з орбітами й без" (Львів, 2000)

"Хвилі" (Київ, 2002)

"Хід конем" (Київ, 2004)

"Погляд з кручі" (Київ, 2006)

"Півкулі і конуси" (Київ, 2006)

"Рожеві казани" (Київ, 2007)

"Фульґурити" (Київ, 2008)

"Ідилії" (Київ, 2009)

"Міражі" (Київ, 2009)

Коротка проза

"Подорож" (Мюнхен, 1955; Київ 1994)

"Джалапіта" (Нью- Йорк, 1962)

"Проблема голови" (Львів, 2000)

"Герострати" (Мюнхен, 1971)

"Роман про добру людину" (Мюнхен, 1973; Київ 1993)

"Роман про людське призначення" (Мюнхен, 1982; Київ 1992)

# data[].attributes.attachment_link.title
Андієвська Емма (1934...)

# data[].attributes.attachment_link.description
Емма Андієвська 19 березня 1931 Народилася Емма Андієвська у м. Сталіне.Мама - учитель- біолог, з українського козацького роду,батько - хімік-винахідник. Через дуже часті важкі хвороби, більшість шкільних предметів Емма Андієвська здавала екстерном Кінець 1943 Під час війни разом з родиною емігрувала на Захід Наприкінці 1949 Родина переїхала спочатку до табору переміщених осіб у Міттенвальді, а потім до Мюнхена.

# data[].attributes.headline
Казка про яян (аудіокнига)

# data[].attributes.subject
Казка про яян (аудіокнига)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книги, що говорять (аудіокниги шкільної програми)

# data[].attributes.attachment_link.title
Емма Андієвська "Казка про Яян"

# data[].attributes.headline
Аналіз твору

# data[].attributes.subject
Аналіз твору

# data[].attributes.attachment_link.title
Емма Андієвська.Сучасна українська письменниця .«Казка про яян».Прихований повчальний зміст твору.

# data[].attributes.headline
Перейдіть за посиланням, де вміщено теорію літератури. Знайдіть там визначення притчі та доведіть, що твір "Казка про яян" є притчею (відповідь розмістіть під цим постом)

# data[].attributes.subject
Перейдіть за посиланням, де вміщено теорію літератури. Знайдіть там визначення притчі та доведіть, що твір "Казка про яян" є притчею (відповідь розмістіть під цим постом)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Українські народні пісні - це фольклорні твори, які зберігаються в народній пам'яті і передаються з вуст в уста. І не мають автора , тому, що автор це народ.

БАБА І КУРЧАТА

Задумала бабусенька тай забагатіти,
Підсипала куріпочку, щоб вивіла діти.

Ой, пігнала бабусенька куряточка пасти
Сама сіла на приспоньку куделичку прясти.

Дир, дир, дир, ... і т. д.

Ой, хмариться, туманиться, став дощ накрапати,
Стала баба куряточка в хату заганяти.

Ціп, ціп, ціп, ... і т. д.

А ще троє не загнала, вже двоє стоптала,
Обернулась, спотикнулась та й на третє впала.

Ох, ох, ох, ... і т. Д.

Колискові пісні - жанр народної родинної лірики, специфічний зміст і
форма якої функціонально зумовлені присиплянням дитини в колисці.
Визначальний у колисковій пісні не смисловий, а звуковий
(ритмо- мелодійний) компонент.
Колискові пісні - ліричні пісенні твори, які виконуються матір'ю (рідше батьком чи іншими членами родини) над колискою дитини для того,
щоб її приспати.
Колискова пісня - один із жанрів дитячого фольклору, переважно
коротенькі пісеньки, виконані зазвичай над дитячою колискою з чітко
визначеною метою - приспати дитину.

Функції колискових пісень (за Наталією Сивачук):
- практично- побутова,
- пізнавальна,
- емоційна,
- морально-етична,
- психотерапевтична,
- формування естетичного чуття.

Колискові пісні і образно- тематичною структурою, і інтонаційно-ритмічною будовою споріднені із замовляннями. Як колискові пісні, так і замовляння виголошуються речитативом, напівпошепки. Це інтимна розмова, яка мусить іти тихо, плавно, не порушуючи гармонії, тихої музики сфер, це діалог зі Всесвітом, душі і серця.
Замовляння та колискові пісні мають такі спільні риси:
а) і колискові пісні, і замовляння виникли в період, коли відбувся остаточний перехід від мисливства до землеробства, коли матріархат прийшов на зміну патріархату, коли жінка вшановувалася як символ родючості... і владно входили в духовне життя людей культи вогню... води, землі-годувальниці, сонця, місяці, зернових культур та виробів з них;
б) колискова пісня має таку ж магічну функцію, що й замовляння, - привернути певну якість чи дію, свідченням чого є словесні формули
побажання дитині;
в) і в замовляннях. і в колискових піснях персонажами виступають магічні істоти (Сон-Дрімота, "спання"), тотемні тварини (гулі, кіт, чайка, зозуля);
г) як і в замовляннях. так і в колискових піснях мова звернена до всього білого Світу: пташок, котика, калини, берези, вітру;
д) в обох жанрах оповідь розгортається за аналогією, бажане повинно стати дійсністю, слово - ділом...
є) інтонаційно-ритмічна будова колискових пісень подібна до інтонаційно-ритмічної будови замовлянь" (Наталія Сивачук).

Спи, моя радість, засни

Вогники згасли ясні

Бджілки заснули в садку,

Рибки поснули в ставку

Місяць на небі встає,

Світить в віконце твоє

Мовчки скоріш позіхни

Спи, моя радість, засни.

Засни, засни.

Спокій прийшов у наш дім,

Тихо і тепло у нім.

Вітер дверми не рипить,

Мишка за пічкою спить,

Важко зітхнув хтось разок,

Що нам до того синок ?

Мовчки скоріш позіхни

Спи, моя радість, засни.

Засни, засни (2 р.)

Забив плечі і живіт.

Ото тобі, котку,

Не лізь на колодку,

Бо заб'єш головку.

Та буде боліти -

Нічим загоїти.

Купить мати шовку

Та загоїть головку.

Наприклад:

Ти на нашу вулицю, /2
Ой на нашій вулиці, /2
А всі хлопці - молодці, /2
Ой нема найкращого, /2
Як молодий Іванко! /2
Ой нема найкращої, /2
Як молода Галюня.
"Веснянка"
Та орав мужик край дороги, /2
Гей, цоб! Цабе, рябий, трру!
Край дороги!
Та воли в нього круторогі, /2
Гей, цоб! Цаб, рябий, трру!
Круторогі!
З народної пісні

Ой вийди, місяцю,
Ой вийди, місяцю, /2

(від грец. αναφορά - винесення нагору, повторення) - стилістична фігура, яка утворюється повтором слів або словосполучень на початку суміжних мовних одиниць.

Тобі одній, намріяна царівно,

Тобі одній дзвенять мої пісні,

Тобі одній в моєму храмі дивно

Пливуть молитви і горять огні.

(М.Рильський)

(М. Рильський

Тобі одній в моєму храмі дивно

Пливуть молитви і горять огні.

(М. Рильський)

Тобі одній в моєму храмі дивно

Пливуть молитви і горять огні.

(М. Рильський)

Тобі одній, намріяна царівно

Гімн ὕ μνος; hýmnos - похвальна пісня ) або славень - урочиста пісня, яка вихваляє та прославляє кого- небудь або що-небудь (первісно божество).

У сьогоднішньому світському значенні - це урочистий музичний твір на слова символічно- програмного змісту, який вживається здебільшого як символ держави (поряд з іншими атрибутами: гербом

У Стародавній Греції гімни були сюжетними.

Використання релігійного гімну як бойової пісні породжує явище так званого "національного гімну" - урочистої пісні нерелігійного змісту, що виконується при всіх офіційних випадках. Першим широко відомим в Європі національним гімном є британський "God save our Lord the King" ("Боже, бережи короля"). Досі він не є офіційним державним гімном (тобто його ніколи не стверджував законом король чи парламент). Потім в наслідування йому з'явилися гімни інших європейських держав. Спочатку більшість з них співалися на музику британського гімну (наприклад, російський "Боже,Царя храни!", Американський "My Country, 'Tis of Thee", гімн Німецької імперії "Heil dir im Siegerkranz", швейцарський "Rufst du mein Vaterland" та інші v всього близько 20 гімнів). Після того, як гімни стали затверджуватися монархами або парламентами, майже кожен гімн отримав власну мелодію. Але гімн Ліхтенштейну - пісня "Oben am jungen Rhein" - досі співається на музику англійського гімну.

Поряд із терміном "гімн" вживається й українське слово "славень".

Ліричний герой - суб'єкт висловлювання в ліричному творі, свого роду персонаж лірики. "Ліричний герой" - це образ, що виникає в уяві читача під враженням висловлених у творі почуттів, переживань, роздумів. Ліричний герой не обов'язково тотожний з автором. Через нього автор або передає власні почуття, або ж просто відображає переживання певної якості. Ліричний герой - поняття суб'єктивне.

Ліро-- це літературний твір, в якому гармонійно поєднуються зображально- епічний твір виражальні засоби, притаманні ліриці та епосу, внаслідок чого утворюються якісно нові сполуки (балада, співомовка, поема, роман у віршах).

Поема часто має ще й елементи драми (наскрізна напружена дія, монологи та діалоги). Залежно від того, які елементи домінують у поемі, виділяються такі її жанрові різновиди: епічна, лірична, драматична.

Сьогодні поняття протагоніст головний герой тотожні і використовуються не тільки в театрі, а й у кінематографі, літературі, відеоіграх та інших видах мистецтва. За приклад протагоніста в кіно може правити Джеймс Бонд в однойменній серії фільмів та книг, у літературі - Жульєн Сорель із книги "Червоне і чорне". У комп'ютерних іграх протагоністом уважається той персонаж гри, яким керує сам гравець.

Другорядні герої розташовані поруч із головними героями, але трохи позаду їх, на задньому плані художнього зображення. Героями другого низки, зазвичай, є батьки, родичі, друзі, знайомі, товариші по службі героїв першого низки. Характери і портрети другорядних персонажів рідкодетализируются; скоріш - виявляються пунктирно. Ці герої допомагають головним "розкриватися", забезпечують розвиток дії.

В ямбічному вірші ритмічний акцент припадає на парні (сильні) склади. Приклад віршового розміру, який складається з двоскладових стоп з наголосом на другому складі (Т. Шевченко "І виріс я на чужині"):

˘ / ˘ / ˘ ˘ ˘ / ˘

Село | нена | че по | горі | ло,

˘ / ˘ / ˘ ˘ ˘ / ˘

Нена | че лю | ди по | дурі | ли,

˘ / ˘ / ˘ ˘ ˘ /

Німі | на пан | щину | ідуть

˘ ˘ ˘ / ˘/ ˘ /

І ді | точок | своїх | ведуть!..

В силабо- тонічній системі - двоскладова стопа, в якій ритмічний акцент припадає на перший склад, як правило, непарний (-U). Проте у хореїчному вірші наголоси спостерігаються не скрізь, що уможливлює варіювання

Чотиристопний хорей - найпоширеніший розмір у сучасній українській ліриці:

Тихо. Зорі потопають

В океані хмар і ночі,

Понад хвилі грім гуркоче,

По каютах скрізь дрімають (...)

двоскладові

трискладові

чотирискладові

Притча (давньорос. притьча - те, що притичеться, приміряється до чогось і таким чином отримує своє значення) - короткий фольклорний або літературний розповідний твір повчального характеру, орієнтований переважно на алегоричну форму доведення змісту етичних цінностей буття. В ній хронологічно і послідовно зображено події і пригоди у художньому творі, які підпорядковані моралізаційній частині твору.

Сюжет притчі будується в образній формі, на життєвих ситуаціях, на повсякденних спостереженнях суспільного життя.

Притчу ще часто називають параболою. Парабола - це група алегоричних, моралізаторсько- повчальних жанрів (притча, байка, коротка казка, анекдот, оповідь тощо), в якій через зібраний приклад і його тлумачення утверджувалися певні думки...

В українській літературі притчу як основу фабульного розгортання сюжету або й окремий жанр використовували І. Франко (притчі зі збірки поезії "Мій Ізмарагд"), В. Земляк (романи "Лебедина зграя", "Зелені Млини"), В. Шевчук ("Дім на горі"), В. Яворівський ("Оглянися з осені"), Є. Гуцало ("Позичений чоловік, або ж Хома невірний і лукавий"), Б. Олійник (поема "Сім") та ін.

Композиція (від лат. componere - складати, поєднувати) - побудова літературного твору, співвідношення всіх його компонентів, що створює цілісну картину і сприяє виявленню головної ідеї. Розрізняють зовнішні елементи композиції - поділ твору на частини і внутрішні - групування і розстановку персонажів. Іноді в значенні композиції вживається термін архітектоніка.

Кульмінація (від лат. culmen - вершина) - елемент сюжету, найвищий момент у розвитку дії. Після кульмінації настає розв'язка. У новелі М. Коцюбинського "Коні не винні" - це кінець вагань пана- ліберала Малини щодо застосування війська, яке прибуло для придушення селянського виступу. У великих багатосюжетних творах буває кілька кульмінацій.

Розв'язка - елемент сюжету, подія, яка розв'язує конфлікт.

Прогог (від гр. pro - перед і logos - слово - переднє слово) - вступна частина в структурі твору, в якій автор знайомить читача з подіями, покладеними в основу сюжету, чи зі своїми роздумами щодо них. Інколи письменник називає вступну частину прологом (наприклад, І. Франко в поемі "Мойсей"), але частіше вона не має назви (поема Т. Шевченка "Іван Підкова"). У поемі Т. Шевченка "Гайдамаки" є два прологи: один ліричний, без назви, другий - історичний, під заголовком "Інтродукція" (від лат. introductio - вступ).

В античній драматургії прологом називався початок трагедії до появи хору. У пролозі автор звертався до глядачів і пояснював міфи, що складали підґрунтя сюжету. Таку саму функцію виконував. пролог і в середньовічних драмах- містеріях.

Епілог (від гр. epilogos, ері - після, logos - слово) - один з елементів сюжету, заключна частина твору, де розповідається про події, що відбулися після розв'язки. Як правило, автор подає її під відповідною назвою.

Вибачайте, люди добрі,

Що козацьку славу

Так навмання розказую,

Без книжної справи.

Так дід колись розказував -

Сатира (від лат. satura - суміш) - 1) Вид ліричної поезії в античній літературі та літературі класицизму, вірш, що висміює певні негативні явища. 2) Твори різних жанрів, в яких у гострій формі викриваються негативні суспільні явища. Сатира засуджує старе, історично приречене, показує його внутрішню нікчемність і виражає нові потреби суспільного розвитку. Тому вона завжди була могутньою зброєю політичної боротьби. Визначні письменники- сатирики різних часів Ф. Рабле, М. Сервантес, Дж. Свіфт, Вольтер, Г. Гейне, М. Салтиков-Щедрін, М. Гоголь, В. Маяковський та ін. В українській літературі - Т. Шевченко, І. Котляревський, І. Франко, Остап Вишня, С. Олійник та ін.

Засновником байки вважають легендарного давньогрецького байкаря Езопа,
який жив у VI ст. до н. є. на острові Самосі. Все життя Езоп провів у рабстві. Його прозові байки спочатку поширювались усно, а згодом їх почали збирати в рукописні книги. Езопу приписують збірку байок, яка налічує понад 400 творів. Популяризаторами і переспівувачами Езопових байок були Федр, Бабрій, Лафонтен, Глібов, Крилов. Серед їхніх творів багато байок з однаковими назвами! ("Вовк і Ягня", "Лисиця і виноград", "Жаба і Віл", "Лисиця і Ворон" та інші). Сюжет, ідея байки залишаються езопівськими, автори вдосконалювали їх літературно, виявляючи своє власне бачення.

Алегорія (гр. allegoria - iносказання) обpаз, в якому все зобpаження має пеpеносне значення; виpаження iдеї в пpедметному обpазi: лисиця - хитpiсть, осел - тупа упертість, вовк - хижацтво .
У байці завжди є мораль, яку автор визначає в кінці байки, коли стає зрозуміло, чим вирішилася піднята у байці проблема. Право навчання у байці - це її основа, в цьому і полягає її головне призначення. Через право навчання діти отримують корисний життєвий урок, який допомагає їм дорослішати правильно і вчасно. Але моралізаторство в байці корисні не тільки дітям, дорослим є теж чому повчитися.

- невеликі віршовані або ж прозові твори з комічним, жартівливим сюжетом. На відміну від сатири, у гуморесці сміх постає у вигляді доброзичливої критики морально- етичних аспектів людської поведінки. У дотепній та подеколи парадоксальній формі автор на основі спостережень за людськими вчинками та поведінкою змальовує різні курйозні події та випадки з життя. Саме ці події та персонажі, зображені чудернацько, а часом й недоречно, а також двозначність та навмисно неправильне тлумачення їхніх дій та вчинків, є основою смішного у гуморесці. Хоча, як і кожна смачна страва, гумореска, окрім свого звичного гумору, може бути злегка "приправлена" іронією та сатирою. Окрім фантазії та уяви автора, будь-яка літературна гумореска живиться також фольклорними джерелами, в яких зосереджено віковий досвід сміхової культури народу, та ментальними особливостями його представників. Власне, для української гуморески вплив цих особливостей важко переоцінити, адже здавна українці славилися своїм вмінням весело та з гумором трактувати несприятливі умови свого життя, що й стало запорукою значної популярності та розвитку цього невеличкого гумористичного твору на нашій землі.

Елементи співомовки наявні у творчості Л. Боровиковського та Є. Гребінки. Своєю назвою цей суто український жанр завдячує С. Руданському, який у 50- х роках XIX століття видав кілька збірок "Співомовок". Пізніше до цього жанру зверталися І. Франко (цикл "Нові співомовки"), В. Самійленко ("Божий приклад"), І. Манжура ("Батьківський заповіт", "Пан брехун"). У сучасній українській літературі цикл співомовок написав С Крижанівський ("Ледащо", "Розсудив", "Не чую", "Не з вашим щастям, дядьку!", "Місяць чи сонце").

Інверсія вживається переважно в ліриці. Деякі поети виявляють посилену схильність до інверсованих сполучень, що певною мірою визначають їхній мовний стиль:

Наче весни усміх перший є вірш і дівчина перша;

спомин - роса весняна, щастя забутого сон

- Я, - сказав, - сліпий, незрячим сорок літ

І не бачу, що ти, хто ти - отаман чи генерал,

Що на себе почепив ти - пістолет чи самопал

Та нащо мені те знати? Я бреду, як уночі.

Все добро моє - бандура та торбина на плечі.

Але знаю, серцем чую: жде на вас погибель десь,

Якщо ви старого діда ще й сліпого боїтесь.

Сяяв, росами умитий, на деревах кожен лист.

Не співав у ту неділю на могилі бандурист.

Автор гуморески: Павло Глазовий

# data[].attributes.attachment_link.title
Теорія літератури 6 кл.

# data[].attributes.attachment_link.description
Українські народні пісні - це фольклорні твори, які зберігаються в народній пам'яті і передаються з вуст в уста. І не мають автора , тому, що автор це народ. БАБА І КУРЧАТА Задумала бабусенька тай забагатіти, Підсипала куріпочку, щоб вивіла діти. Ой, пігнала бабусенька куряточка пасти Сама сіла на приспоньку куделичку прясти.

# data[].attributes.headline
Знання змісту

# data[].attributes.subject
Знання змісту

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка про яян

# data[].attributes.attachment_link.description
Установіть відповідність між епізодом і зображенням.

# data[].attributes.headline
Кросворд за змістом твору

# data[].attributes.subject
Кросворд за змістом твору

# data[].attributes.attachment_link.title
Емма Андієвська 

# data[].attributes.headline
Установи послідовність подій

# data[].attributes.subject
Установи послідовність подій

# data[].attributes.attachment_link.description
Установіть правильну послідовність подій у творі

# data[].attributes.headline
Створіть мем за змістом прочитаної казки, використовуючи генератор мемів, поданий нижче. Результат своєї роботи додайте на цю сторінку

# data[].attributes.subject
Створіть мем за змістом прочитаної казки, використовуючи генератор мемів, поданий нижче. Результат своєї роботи додайте на цю сторінку

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Вы можете легко создать свой собственный мем, выбрав изображение и добавив текст.
Тексты также настраиваются с помощью множества параметров, таких как цвет, размер, семейство шрифтов и т. Д.

# data[].attributes.attachment_link.title
Meme Generator: добавление текстов к изображению | RAKKOTOOLS🔧

# data[].attributes.attachment_link.description
Вы можете легко создать свой собственный мем, выбрав изображение и добавив текст. Тексты также настраиваются с помощью множества параметров, таких как цвет, размер, семейство шрифтов и т. Д.

# data[].attributes.headline
Не думати тільки за 

# data[].attributes.body
Не думати тільки за себе і бути більше толерантним з іншими людьми

# data[].attributes.headline
Ця казка повчальна

# data[].attributes.body
Ця казка повчальна

# data[].attributes.headline
Фотіна Марія

# data[].attributes.subject
Фотіна Марія

# data[].attributes.body
Казка про яян Е. Андрієвської має повчальний зміст, алегоричні образи та невеличкий обсяг. Справжня людина не може бути байдужою до інших. Добро, що  робиться для інших людей, обов'язково повертається.
Тому ця казка притча.

# data[].attributes.headline
Фотіна Марія 

# data[].attributes.subject
Фотіна Марія 

# data[].attributes.body
Їм треба навчитися дружити та допомагати один одному, бути людяними.

# data[].attributes.headline
Фотіна Марія

# data[].attributes.subject
Фотіна Марія