# data[].attributes.body
Bújj hozzám, mintha sose bújnál senkihez,
Érj hozzám, mintha sosem érnél senkihez,
Tudd, hogy mellettem biztonságban feküdhetsz.

Szerelmem, mint egy tenger, s te az aljára is merülhetsz,
Bújj hozzám, de ne úgy, mint eddig máshoz,
Érj hozzám, de ne úgy, mint eddig bárkihez.

Maradj velem, kérlek, hiszen mit érek nélküled?
Ha te nem vagy, engem elkap a rémület.

Bújj hozzám, s vállamon helyezd el gondjaid
Érj hozzám, s ajkamra helyezd fel csókjaid.

Úgy érzem, hogy veled megszűnik a világ,
S számomra tökéletes  minden pici hibád.
Semmi, s senki nem árthat, még közel bújok Hozzád.

S semmi nem fájhat, míg csókolhatom az orcád.

# data[].attributes.body
Karom kitárva körbeforgok neked
Magam ajánlom vedd meg az életemet!
Nézd meg az arcom, nézd a bőrömet!
Ha már áru lettem hadd legyek tied!

Karom kitárva körbeforgok neked!
Mondd mennyit érek s én azonnal tiéd leszek!
Tudok pár trükköt, mit nem tud senki más
Vidámmá teszlek van egy titkos fogás
Vedd meg az arcom vedd meg az életemet!
Nézd a fejembe, mi benne van tiéd lehet!
Az amit láttam ott, minden kép tied!
A jövőm a múltam, az összes évtized!

Egy ilyen élet nem jár akárkinek.
Mondd már az árát, mondd mennyit ér neked!
Egy ilyen élet nem jár akárkinek!
Mondd már az árát, mondd mennyit ér neked!

# data[].attributes.body
Kimondok minden mondhatót
(a fecsegésben annyi báj van),
de bárcsak arra volna mód,
hogy mibenlétem konstatáljam.

Meg a te mibenlétedet.
A csíkos kabátot, a kesztyűt,
a szipli-szeplős részeket
a soha-már-be-nem rekesztjük

röhincsélések tetején
(hogy nem potyog nyakadra egy sem?)
vagy azt, hogy ez a te meg én
végsősoron mit is jelentsen.

Hogy a sok pusziból mi lett.
Hogy van-e közös mibenlétünk.
Hogy véletlenül vagy direkt
van az, ha egy ütemre lépünk.

Hogy akkor ez most szerelem
(tudod, a soha-el-nem-válunk
én-csak-veled-te-csak-velem)
vagy egyszerűen csak úgy járunk?

# data[].attributes.body
Keverd a szíved
napsugár közé,
készíts belőle
lángvirágot,
s aki a földön
mellén viseli
és hevét kibírja,
ő a párod.

# data[].attributes.body
Van perc, amiért mindent odaadnál.

Elfészkeltem a fejem a nyakadnál.
Hogy dobogott! Felettünk csukott szemmel,
égre tárt csőrrel zengett a rigó.

Az első csók. Két forró tenyered.
Ahogy belülről megismertelek.
Akkor tanultam meg, hogy mégis, mégis:

szeretni jó.

# data[].attributes.headline
Laczkfi János: Szerelem a négyzeten (részlet)

# data[].attributes.subject
Laczkfi János: Szerelem a négyzeten (részlet)

# data[].attributes.body
Tudod, én akkor is szeretlek, ha mindent elcseszel,

mert mindent elcseszel, ez nyilvánvaló,

és akkor is szeretni foglak,
ha megint minden kiesik a kezedből,
földön truttyanó joghurt, szétszóródó kávé,

cisszenő rizsszemek, töredező cigarettaszálak,

akkor is szeretlek,

ha pipaszár-lábaid összeakadnak járás közben,

és orra buksz, és csupa kék-zöld folt leszel,

mintha vernélek, pedig nem is verlek,

holott rászolgáltál a szokásos kétbalkezességeddel

és a szokásos kétballábasságoddal,

hát nézz már magadra,
tényleg, szerinted hogy festesz,

mint egy rakás szerencsétlenség,

de én mégis szeretlek,
egyszerűen mert ilyen vagyok,

nem bírlak nem szeretni, próbáltam már, nem ment,

úgyhogy akkor is szeretlek, ha a ruháid

úgy állnak rajtad, mint vasvillával találomra

egy kupacba dobált turkálós göncök,

azok is, turkálós göncök,

de te is tudod, hogy van, aki turkálóból

is úgy öltözik, mint Lady Diana,
máson meg a legdrágább szalonok árui is

úgy lógnának, mint tehénen a gatya,

hát én ilyen gatyás tehénnek is szeretlek,

a sminked tiszta szégyen, mint egy tigrises arcfestés

valami béna majálison, kilencéveseknek,

kész tortúra veled végiglejteni az utcán, de komolyan,

valami mazochista lehetek, hogy ezt bevállalom,

ugyan hol szedte össze ezt a csajt,

a híd alatt vagy egy aluljáróban,

gondolják szánakozva az emberek,

én meg széles vigyorral vonszollak,

mint egy soknapos hullát kötélen,

mert így szeretlek, tényleg, arra már gondoltál-e,

mi lenne veled, ha nem szeretnélek,

összeesnél sisteregve, mint a lepisált tábortűz,

szétesnél, mint kártyavár hurrikán idején,

úgyhogy szedd már össze magad valami trágyavillával,

és ne szipogj itt nekem teljesen értelmetlen dolgokat,

hogy szerelmes lettél, és nem belém,

ez lehetetlen, elhiszem, hogy ő olyan gyengéd,

megértő, szinte már nem is fiú, szinte lány, értem,

belefutottál valami lágytojás-tökű idiótába, értem,

de egyszerűen képtelenség ez az egész,

semmi valóságalapja, hiszen szeretlek,

érted, hogyan verjem ennél jobban a fejedbe,

hogy SZERETLEK?

# data[].attributes.body
Te vagy a világ legszentebb szentje,
te vagy az én apró boldogságom,
te vagy az én egyetlenségem,
te, mert te vagy egyedül enyém,
és én vagyok neked a te,
és te vagy nekem az én,
szörnyűséges boldog sírásom,
és te vagy, te vagy
az én múló fájdalmam is,
te vagy, aki messze is rajtam van,
te vagy a rémült lehetetlenség,
a rajtakapott szégyen-boldogság,
ágyban a takaró, a földön lepedő,
a zárban kulcs; mind te vagy.
Aki bennem lész és bennem voltál.

# data[].attributes.body
Hol rejtezkedett ez a mozdulat,
ez amphorásan finom, ívelt ölelés?
Sötét és lágy, mint nyári éjszaka,
s dobognak benne mind a csillagok.

Hol rejtezkedett ez a mozdulat,
ez asszonyosan siadalmas, teljes,
mint kiszabadult, röppenő madár?

Micsoda ágban szunnyadt az a  rügy,
miből e nem várt fűzfagally hasadt, -
mi rugalmas és most született ifjú,
mint szökőkúton hajnalban a csepp?

Ki hagyta rám e hajlékony hidat,
mely magányomból hozzád vezet?
Egyik pillére az én tenyerem,
másik pillére a Te kezed.

# data[].attributes.body
ADY ENDRE:
Őrizem a szemed

Már vénülő kezemmel
Fogom meg a kezedet,
Már vénülő szememmel
Őrizem a szemedet.

Világok pusztulásán
Ősi vad, kit rettenet
Űz, érkeztem meg hozzád
S várok riadtan veled.

Már vénülő kezemmel
Fogom meg a kezedet,
Már vénülő szememmel
Őrizem a szemedet.

Nem tudom, miért, meddig
Maradok meg még neked,
De a kezedet fogom
S őrizem a szemedet.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ady Endre - Őrizem a szemed (Latinovits Zoltán)