# data[].attributes.headline
חלוקה ראשונית

# data[].attributes.subject
חלוקה ראשונית

# data[].attributes.body
הסטוריה
מה נאכל
מה נשמר
ארגון תכנון ומו"פ
אדריכלות / הנדסה
פיסיקב / אנרגיה
ביולוגיה / קיימות

# data[].attributes.attachment_caption
Naraviewעתידנות לתיבת נוח

# data[].attributes.headline
נרוויו לסיכום

# data[].attributes.subject
נרוויו לסיכום

# data[].attributes.headline
שיעור 2 יצחק ט 2

# data[].attributes.subject
שיעור 2 יצחק ט 2

# data[].attributes.body
קובצה 1 אריכטקטורה
איים צפים וקשרים בניהם
שימוש בפלסטיק שקיים

קבוצה 2 אנרגיה חלופית - חלקה מתחדשת
גיאות ושפל אנרגיה חלופית ומתחדשת
אנרגיה גרעינית - לא מתחדשת
אנרגיה גיאומטרית - לחץ - קיטור
אנרגיה מגנטית
טורבינות רוח

קבוצה 3 בחינת סוגי בע"ח שניתן לגדל על המים
פרות וחיפשו רעיונות איך לעשות זאת
חוות צפות
בחינת - רפואית איזה בעח יכולים לשרוג עג מים
בחינת גידול עופות - על המים

קבוצה 4 גידולים חקלאים על מים
הידרופוניקה
מצע מנותק ללא תלות באדמה
יתרונות חסרונות
סתימת שורשים

# data[].attributes.headline
בחרתי בכלי לשמש אסוציאציות

# data[].attributes.subject
בחרתי בכלי לשמש אסוציאציות

# data[].attributes.body
https://www.goconqr.com/en-US/mind_maps/33614668/edit

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
We have detected that Javascript is not enabled in your browser. The dynamic nature of our site means that Javascript must be enabled to function properly. Please read our terms and conditions for more information.

# data[].attributes.attachment_link.description
We have detected that Javascript is not enabled in your browser. The dynamic nature of our site means that Javascript must be enabled to function properly. Please read our terms and conditions for more information.

# data[].attributes.headline
הכנת מסיכת פנים

# data[].attributes.subject
הכנת מסיכת פנים

# data[].attributes.headline
מדידות איכות מים

# data[].attributes.subject
מדידות איכות מים

# data[].attributes.attachment_link.title
מדידות איכות מים

# data[].attributes.headline
השפעת תנאים פיזיקליים על גידול ספירולינה

# data[].attributes.subject
השפעת תנאים פיזיקליים על גידול ספירולינה

# data[].attributes.attachment_link.title
השפעת תנאים פיזיקליים על גידול ספירולינה

# data[].attributes.headline
פרוטוקול ספירולינה

# data[].attributes.subject
פרוטוקול ספירולינה

# data[].attributes.attachment_link.title
ספירולינה פרוטוקול

# data[].attributes.headline
הכנת מצע ספירולינה

# data[].attributes.subject
הכנת מצע ספירולינה

# data[].attributes.attachment_link.title
מצע ספירולינה

# data[].attributes.headline
ניסוי איכות מים של החווה החקלאית כנרת

# data[].attributes.subject
ניסוי איכות מים של החווה החקלאית כנרת

# data[].attributes.body
כמה יעלה הים, ועוד

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מידע זה נאסף, נכתב ומעודכן בכל עת על ידי חברי תא מחקר במגמה ירוקה. רוצה לעזור לנו, ולהנגיש ידע שימושי נוסף לציבור האקטיביסטים ולציבור הרחב? הצטרפ/י אלינו לתא מחקר

שינויי אקלים - כללי

מה זה בעצם שינוי אקלים?

מדובר בשינוי של מזג האוויר והטמפרטורות הממוצעות לאורך זמן ובקנה מידה עולמי. בקיצור: העולם שלנו מתחמם, וזה בגלל פעילות אנושית.

מאז המאה ה-19 גורמים בני האדם לשחרור של כמויות גדולות מאוד של פחמן דו-חמצני וגזי חממה אחרים לאוויר. עליית שיעור גזי החממה באטמוספירה גורם לעלייה בטמפרטורות וכתוצאה מכך לשינויים ארוכי טווח באקלים. ב-11,000 השנים שלפני המהפכה התעשייתית, הטמפרטורה העולמית הממוצעת הייתה יציבה על בערך 14 מעלות (צלזיוס) בממוצע עולמי. במהפיכה התעשייתית, שהחלה באמצע המאה ה-19, האנושות החלה לשרוף כמויות גדולות של דלק מאובנים: בהתחלה פחם, ואחר כך גם נפט וגז פוסילי. שריפה של דלק מאובנים מייצרת אנרגיה אבל גם משחררת גזי חממה כמו פחמן דו חמצני, מתאן ותחמוצות חנקן לאוויר שמצטברים במשך הזמן באטמוספירה. בהשוואה לשנת 1900, הרמה של פחמן דו-חמצני עלתה עד היום בכ-40%.

גזי החממה יוצרים באטמוספירה מעין שמיכה שבולעת את החום שכדור הארץ פולט (עקב קרינת השמש) ומונעת מחום זה להשתחרר לחלל. יש הוכחות מחקריות שגזי החממה באטמוספירה הם הסיבה העיקרית לעליית הטמפרטורה העולמית. הוכח כי גורמים אפשריים אחרים, כמו התפרצויות וולקניות, שינויים בפעילות השמש או מקורות טבעיים של פחמן דו חמצני, אינם הגורמים להתחממות הגלובלית גם אם יש להם השפעה קטנה, בנוסף לתרומה האנושית.

מאז המהפכה התעשייתית הטמפרטורה העולמית הממוצעת עלתה בכמעלה אחת בממוצע עולמי (1.4 מעלות באגן הים התיכון). זו עלייה מהירה בהקשר של מערכות אקלים עולמיות. שינויים בטמפרטורה העולמית הממוצעת בעבר התרחשו לאורך תקופות זמן ארוכות בהרבה.

שינוי האקלים גורם בין השאר לתופעות הבאות: המסת קרחונים בקטבים ובראשי ההרים, עליה במפלס פני הים, עליה בתדירות ובעוצמה של תופעות מזג אוויר קיצוני כמו סערות, בצורת וגלי חום, התפשטות מחלות, מחסור במי שתיה ובמזון, יצירת פליטי אקלים ועוד.

להרחבה

התחממות גלובלית ושינוי אקלים זה אותו הדבר?

התחממות גלובלית משמעותה העלייה בממוצע הטמפרטורה העולמי בשל העלייה בכמות גזי החממה באטמוספירה. ההתחממות הגלובלית מניעה תהליכים שונים במערכות האקלימיות במקומות שונים על פני כדור הארץ.
שינוי אקלים משמעותו השינויים ארוכי הטווח באקלים העולם או אזור ספציפי. הוא כולל את ההתחממות הגלובלית ואת תוצאותיה, למשל המסת קרחונים, סערות עוצמתיות יותר, בצורת תכופה יותר ועליית פני הים. כלומר ההתחממות העולמית היא סימפטום לבעיה גדולה יותר של שינוי אקלימי הנובע מפעילות האדם. שינוי אקלימי יכול להיווצר גם כתוצאה של סיבות טבעיות (כמו למשל עידני הקרח בעבר). מבחינה היסטורית, בהתחלה קראו לתופעה התחממות גלובלית, אולם היות וההתחממות אינה אחידה, ויש אזורים שאפילו מתקררים, עברו עם השנים להשתמש במושג שינוי אקלים, שהוא מדויק יותר

להרחבה:

מה זה גזי חממה?

גזי חממה הם גזים הלוכדים את החום באטמוספירה. גזים אלו בולעים ופולטים אנרגיה בתחום האינפרה-אדום (ובכך מונעים את "בריחת" הקרינה הזו, כלומר איבוד אנרגיית חום, לחלל החיצון). אפקט החממה הוא מנגנון שקיים מזה מאות מיליוני שנה, והוא חיוני לקיום החיים בכדור הארץ כפי שאנו מכירים אותם כיום. ללא גזי חממה בכלל, טמפרטורת כדור הארץ הייתה בערך מינוס 18 מעלות צלזיוס (ולא בערך 15 מעלות). כשמדברים על התחממות עולמית הכוונה לחימום נוסף של האקלים, שנגרם עקב עליית כמות גזי החממה בעקבות פעילות אנושית.
בערך 50% מאפקט החממה נוצר על ידי אדי מים, 25% על ידי עננים, 20% על ידי פחמן דו חמצני ו-5% על ידי שאר גזי החממה.
אדי מים הם גז חממה. כמות אדי המים באטמוספירה תלויה בטמפרטורה. זמן השהות הממוצע שלהם באטמוספירה הוא קצר מאוד - 9 ימים בלבד.
פחמן דו חמצני CO2 נפלט לאטמוספירה בזמן שריפת דלק מאובנים (פחם, נפט, גז), פסולת מוצקה, עצים וחומרים ביולוגיים אחרים וכן כתוצאה של תגובות כימיות (למשל ייצור צמנט לבטון). פחמן דו-חמצני מסולק מהאטמוספירה ע"י צמחים, כחלק מתהליך הפוטוסינתיזה (מחזור הפחמן), ועל ידי המסתו במי האוקיינוסים.
מתאן CH4 נפלט בזמן הפקת והובלת פחם, גז פוסילי ונפט. מתאן גם נפלט ע"י בעלי חיים (תהליכי עיכול של פרות) ותהליכים חקלאיים (למשל גידול אורז ושריפת פסולת חקלאית) וכן ע"י פירוק חומר אורגני במטמנות פסולת. מתאן הוא גז חממה בעל השפעה חזקה פי 26 מפחמן דו חמצני.
חנקן חמצני N2O נפלט בחקלאות וגם בתעשייה בזמן שריפה של דלק מאובנים (בעיקר פחם) ופסולת מוצקה וכן בתהליכי טיפול בשפכים.חנקן חמצני הוא גז חממה בעל השפעה חזקה פי 265 מפחמן דו חמצני.
גזים מופלרים (כלורופלואורו פחמימנים - HFC) המשמשים בקירור הם גזי חממה עוצמתיים - עד פי 14,000 מפחמן דו-חמצני.

האם זה באמת בגלל פעילות אנושית?

כשאומרים התחממות של מעלה וחצי, למה מתכוונים?

הכוונה היא לעליית הטמפרטורה הממוצעת על פני כדור הארץ, במעלות צלזיוס, כאשר בסיס ההשוואה הוא הטמפרטורה הממוצעת שהייתה לפני תחילת המהפכה התעשייתית, כלומר לפני שנת 1850. זהו בסיס ההשוואה כי רק עם תחילת המהפכה התעשייתית התחלנו לשרוף דלקים פוסיליים, כאשר הפליטות התחילו להיות משמעותיות באמצע המאה העשרים. חשוב להבין שכיום, לאחר שני עשורים של המאה ה-21, הטמפרטורה הממוצעת כבר עלתה בלמעלה מאחוז אחד, כלומר שכדי להימנע מעלייה של מעלה וחצי עלינו להימנע מעלייה של פחות מחצי מעלה נוספת בלבד.

להרחבה:

אקו-ויקי: דו"ח מיוחד על התחממות עולמית של 1.5 מעלות ​

מה זה דו"ח ה - IPCC?

ה-IPCC, או בעברית הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים, הוא ארגון שהוקם על ידי האו"ם בשנת 1988 כדי להעריך את הסיכון של שינויי אקלים שמקורם בבני אדם. במשך השנים פרסם הארגון מספר דו"חות, שהיו תוצאה של עבודתם של אלפי מדענים מכל העולם, ונחשבים כיום למקור האמין ביותר של מידע מדעי על שינוי האקלים. שני הדו"חות החשובים ביותר שפרסם הארגון הן דו"ח ההערכה החמישי (בקיצור AR5) שפורסם בשנת 2014, שהיה הבסיס להסכם פריז בשנת 2015, והדו"ח המיוחד על הגבלת ההתחממות ל-1.5O (בקיצור SR15) שפורסם ב-2018, ומתמקד בהבדל בין השפעות של התחממות בת 1.5O לעומת 2.0O. כמו כן פורסמו בשנת 2019 דו"חות מיוחדים: אחד בנושא השפעת שינוי האקלים על הקרקע החקלאות והמזון, והשני בנושא ההשפעה על האוקיינוסים והאזורים הקפואים (הקריוספירה).

להרחבה:

מה זה הסכם פריז?

ההישג הגדול של הסכם פריז הוא שכמעט כל מדינות העולם חתמו עליו. החסרון הגדול שלו הוא שההסכם אינו מחייב: על פי ההסכם כל מדינה החתומה עליו צריכה להגיש מסמך בשם INDC ובו היא מפרטת את היעדים שהיא מציבה לעצמה (בעיקר הפחתת פליטות), וכל חמש שנים המדינות יעדכנו את יעדיהן עם התקדמות הטכנולוגיה, ליעדים שאפתניים יותר. מדינות שלא יעמדו ביעדים שיציבו לעצמן לא ייענשו מעבר ל"שיימינג" בכך שכולם ידעו על כך.

ביוני 2017 הודיע דונאלד טראמפ נשיא ארה"ב על תחילת הליך פרישה מהסכם פריז אשר יימשך מספר שנים בטענה כי הוא אינו הוגן עבור כלכלת ארה"ב, בתגובה המהלך זכה לגינוי משמעותי משאר מדינות העולם אשר בינן קיים קונצנזוס בחשיבות המאבק במשבר האקלים.

להרחבה:

אבל שמעתי שיש מדענים שלא מסכימים!

יש הסכמה גורפת של 97% ממדעני האקלים שמגמת התחממות האקלים במאה השנים האחרונות מקורה בפעילות אנושית. יש לשים לב שקונצנזוס מדעי שונה מקונצנזוס פוליטי. אין הצבעה. מדענים מפסיקים להתווכח כי משקל ההוכחות והתאמתן זו לזו משכנעת מעבר לכל ספק.

הויכוחים בנושא זה זו הם פוליטיים וקורים במדיה ובארה"ב יותר מאשר בשאר העולם. הם כמעט שאינם קיימים במחקר המדעי. בארה"ב יש לחצים של הממשלה וחברות הדלק לצנזר ולדכא את פעילות המחקר בתחום האקלים וכן להעלים מידע קיים. ידוע כי תעשיית דלק המאובנים משקיעה כספים רבים בארגונים ובפרסומים של מכחישי שינוי האקלים ובמקורו בפעילות האדם. בקישור למטה ניתן למצוא רשימה ארוכה של ארגונים מדעיים מארה"ב התומכים בקונצנזוס המדעי וכן קישורים לפרסומים שונים התומכים במקורה האנושי של ההתחממות האקלימית ושינוי האקלים.

בנובמבר 2019 פורסם מסמך בשם "אזהרת מדעני העולם מפני מצב חירום אקלימי", עליו חתמו למעלה מ-11,000 מדענים מרחבי העולם. המסמך קובע באופן חד משמעי שכדוה"א עומד בפני מצב חירום אקלימי, כתוצאה מפעילות אנושית.

להרחבה:

למה יש אנשים בעמדות מפתח שאומרים שזה הכל שטויות?

חברות הפחם, הנפט והגז השקיעו ב-40 שנה האחרונות הון עתק בקרנות שמרניות שתמכו במדענים ומחקר של מכחישי אקלים, ובהפצת שקרים והכחשת השינוי האקלימי במדיה. זאת למרות שהחל מסוף שנות ה-70 היה ידוע להם על תרומת גזי חממה להתחממות אקלימית. אופן פעולתם דומה לזה של יצרני הסיגריות ותעשיית הסוכר האמריקאית. מרבית אנשי המפתח קשורים להון ומקדמים את מטרותיו.

הסבר עמוק יותר קשור טמון בגישור שעל אנשים לעשות בין המידע המדעי ובין מערכת הערכים, ההתחייבויות והאמונות שלהם. המשבר האקלימי עשוי לאיים על תפיסת עולמם. למשל קשה לקבל את הקושי והמשמעויות של המעבר לכלכלה עם רמת פליטות נמוכה, ושל שינוי אורח החיים הנדרש (ומי מאתנו מסכים להפסיק להשתמש במזגנים ולטוס לחו"ל?). מסתבר שאנשים המעדיפים היררכיה וסטאטוס-קוו נוטים יותר להכחיש את המשבר האקלימי. גם אנשים בעלי רמת חינוך נמוכה יותר, מבוגרים ודתיים יותר נוטים יותר להתעלם מהשינוי האקלימי. בעולם וגם בארץ, מאבק למען התמודדות עם השינוי האקלימי מזוהה עם אוכלוסיה ליברלית ומשכילה, שלא לומר "שמאלנית". לכן חשוב למצוא דרך לפנות לאנשים שעולמם מבוסס על פטריוטיות, דת ושמרנות.

להרחבה:

Climate Liability News: What Oil Companies Knew About Climate Change and When: A Timeline ​

מה ההבדל בין אקלים למזג אוויר?

מזג אוויר הוא מצבה של האטמוספירה מיום ליום. מדובר בשינויים בסדר גודל של דקות ועד שבועות בטמפרטורה, לחות, משקעים, עננות, ראות ורוח.
אקלים הוא סך התנאים המטאורולוגיים המאפיינים אזור מסוים לאורך זמן רב. תנאים אלו מבוטאים באמצעות תכונותיהם הסטטיסטיות כמו ממוצעים, ערכי קיצון, שכיחות וכדומה. נהוג להשתמש בממוצע על פני 30 שנה לפחות. כשדנים באקלים, דנים בעשורים, במאות שנים ויותר ומחפשים מגמות או מחזורי שינויים.

להרחבה:

מה זה פליטות פחמן?

פחמן הוא יסוד הקיים בכמויות רבות מאוד בטבע, והוא מופיע בו בתצורות שונות: כגז, הנמצא באוויר בצורת CO2, וכתרכובות פחמן שונות המרכיבות את רקמות בעלי החיים והצמחים ומרבצי הפחמן שנאגרו על פניו.
פליטות של גזי חממה מתערבות ומערערות את מחזור הפחמן הטבעי של כדור הארץ. במחזור הפחמן הטבעי נכללים תהליכים כמו בליעה של פחמן דו חמצני ע"י עצים והפיכתו לאנרגיה בתהליך הפוטוסינתזה, שחרור פחמן דו חמצני לאטמוספירה בתהליכי נשימה ושריפה, וקליטת פחמן דו חמצני באוקיינוסים.
טביעת רגל פחמנית מוגדרת כסך הפליטות של גזי חממה שפולטים אדם, אוכלוסיה, פעילות כלכלית וכד' המבוטאות בשווה ערך של הפחמן הדו חמצני CO2 הנפלט. לגזי החממה יש אינדקס, הנקרא פוטנציאל החימום הגלובלי שלהם ל- 100 שנה או GWP100 כאשר האינדקס של פחמן דו חמצני הוא 1. פחמן דו חמצני, מתאן וגזי חממה אחרים נפלטים כתוצאה מכריתת יערות ושריפתם, ייצור וצריכה של מזון (בעיקר מזון מן החי), דלק מאובנים (פחם, נפט, גז) ושריפתו, מבניינים (חימום וקרור ועוד), תחבורה ועוד.

איך יודעים איזה טמפרטורות וכמה CO2 היו פה לפני אלפי שנים?

מדידת טמפרטורת העבר נעשית ע"י "פרוקסי", כלומר מדידת התגובות לשינויי הטמפרטורה בקרח, סלעים ומאובנים.
שכבות קרח נוצרות עם הצטברות שלג, כל שכבה מייצגת שנה אחת. יש הבדלים כימיים הניתנים למדידה בשלג הנוצר בטמפרטורות שונות כמו כמות האיזוטופים של חמצן, קצב הצטברות השלג השנתי ושכבת המסה שנתית. מהם ניתן לשחזר את הטמפרטורה בעמודות קידוח מקרחונים. את ריכוז הפחמן הדו-חמצני ומתאן מודדים בבועות האוויר הכלואות בשכבת הקרח הרלבנטית. ניתן לראות התאמה יפה בין ריכוז הפחמן הדו חמצני והטמפרטורה. קידוחי עמודות קרח ice cores מתעדים את הטמפרטורה בקטבים עד 250,000 שנה בגרינלנד ו- 800,000 שנה באנטרקטיקה.
שיכוב שנתי ניתן למצוא גם במאובני אלמוגים, במשקעים באגמים ובטבעות שנתיות של מאובני עצים. מאובנים של אבקת זרעי צמחים או אבקה קפואה מאפשרים לזהות אילו צמחים גדלו באותו אזור ומכאן אקלימו. קידוחי עמודות בסלע משקע ימי נותנים תיעוד של טמפרטורות של מיליוני שנים (בזכות מאובני בעלי חיים ימיים השומרים על התיעוד הכימי של טמפ' הים שחיו בו).

להרחבה:

האם שינוי האקלים קשור לחור באוזון?

לא. ה"חור באוזון" הוא כינוי לתופעת הידלדלות שכבת האוזון בסטרטוספירה, בעיקר מעל הקטבים, תופעה שהתגלתה בסוף שנות ה-70, ונקשרה לשימוש בגזים מלאכותיים כמו CFC ואחרים הנפוצים במערכות קירור ובמיכלי התזה כמו למשל ספריי לשיער. שכבת האוזון חשובה להגנה מפני הקרינה האולטרה סגולה מהשמש, קרינה המזיקה לבריאות. בשנת 1987 נחתם פרוטוקול מונטראול, עליו חתמו רוב מדינות העולם, האוסר באופן הדרגתי שימוש את הייצור של CFC, הלונים וכימיקלים מדללי אוזון אחרים. פרוטוקול מונטריאול נחשב הצלחה גדולה שכן הוא מחייב את המדינות שחתמו עליו, וכולל קנסות למדינות שלא עומדות בהתחייבויות הכלולות בו. כתוצאה מההסכם, חלה ירידה חדה בשימוש בגזים אלה, ואכן נצפתה התאוששות הדרגתית של שכבת האוזון בסטרטוספירה.
אין קשר ישיר בין תופעת הידלדלות שכבת האוזון לבין שינוי האקלים, אם ישנן השפעות עקיפות שחשיבותן מעטה.

בעוד כמה שנים נרגיש את ההשפעות של שינוי האקלים?

השפעות שינוי האקלים מורגשות כבר עכשיו במקומות רבים בעולם:
כמעט כל שנה נשברים שיאי טמפרטורה גלובליים: כאשר חמש השנים האחרונות (2015-2019) היו השנים החמות ביותר בהיסטוריה, זה סימן שהאקלים מתחמם.

אסונות כתוצאה ממזג אוויר קיצוני הופכים לקטלניים יותר ומופיעים לעיתים תכופות יותר.

השלג בפסגות ההרים, והקרחונים היורדים מהן, מצטמצמים מעשור לעשור. מעטה הקרח שנשאר בקוטב הצפוני בעונת הקיץ מצטמצם, ובקרוב יפתח שם נתיב ימי חופשי מקרח בכל קיץ.

אזורי פרמפרוסט, בהם הקרקע הייתה קפואה במשך אלפי שנים, מתחילים להפשיר, לשחרר מאגרי מתאן, כספית וחיידקים מחוללי מחלות שהיו קפואים בהם, לערער יסודות של ישובים שלמים הבנויים עליהם, ופשוט להתמוטט.

מיליוני מינים של בעלי חיים וצמחים נמצאים בסכנת הכחדה, כי אינם יכולים להסתגל לשינויים בסביבתם הטבעית.

אזורי המדבריות נמצאים במגמת התפשטות, ואזורים נרחבים הנמצאים על גבול המדבר אינם יכולים עוד לקיים חקלאות.

תכיפות וחומרת השריפות בעולם עולה בהתמדה. בחדשות שומעים בעיקר על השריפות בקליפורניה ובאוסטרליה, אבל יש שריפות חסרות תקדים גם למשל בשכנתינו לבנון, ובאזור החוג הארקטי כמו למשל בקנדה ובסיביר.

להרחבה:

הגורמים לשינוי אקלים

מהו מעגל הפחמן הטבעי?

פחמן הוא אחד היסודות הנפוצים בכדור הארץ והבסיס לכל התהליכים האורגניים. דו תחמוצת הפחמן, או CO2, מהווה כחמישית מהאוויר אותו אנו נושמים. בטבע יש מחזור טבעי של פחמן:

1. צמחים, אצות ומינים מסוימים של חיידקים קולטים CO2. מהאטמוספירה או האוקיינוסים, ובתהליך הפוטוסינתיזה מטמיעים את הפחמן בסוכרים.
2. הפחמן עובר במעלה שרשרת המזון כשבעלי חיים אוכלים את אותם צמחים ואצות.
3. פחמן דו-חמצני נפלט מבע"ח, צמחים, אצות וחיידקים בתהליך הנשימה חזרה לאטמוספירה. כאשר בעלי חיים וצמחים מתים, החומר האורגני נרקב ומתפרק, חלק מהפחמן נשאר באדמה וחלקו האחר הופך ל - CO2 או מתאן ונפלט שוב לאטמוספירה.
4. כאשר חומר אורגני נשרף, רוב הפחמן נפלט לאוויר כ-CO2.
הדלקים בהם אנו משתמשים לייצור אנרגיה (פחם, נפט וגז פוסילי) הם תוצאה של חומר אורגני שנקבר לפני מיליוני שנים ועבר תהליכים שונים בחום ולחץ גבוהים.

להרחבה:

מה הקשר של צריכת בשר לשינוי האקלים?

על פי דו"ח של האו"ם משנת 2007, תעשיית משק החי (livestock sector) היא גורם משמעותי לשינוי האקלים ואחראית לכ-18% מכלל פליטות גזי החממה. השפעה זו גדולה יותר מאשר ענף התחבורה!
משקי החי אחראים לכ-9% מהפליטות של פחמן דו חמצני שמקורו הוא אנושי, וכן לכ-37% מהמתאן שמקורו הוא אנושי (בעל פוטנציאל התחממות עולמית, GWP, גדול פי 23 מפחמן דו חמצני) וכ-65% מהחנקן דו-חמצני שמקורו הוא אנושי (בעל GWP גדול פי 296 מפחמן דו חמצני). בנוסף לפליטת גזי חממה (שהם הגורם לשינוי האקלים), משק החי הוא גורם משמעותי בבעיות סביבתיות נוספות כגון: הרס קרקעות, זיהום אוויר, זיהום מים, מחסור במים ואובדן של מגוון ביולוגי.
בתוך תעשיית משק החי, גידול הבקר הוא הדומיננטי ביותר מבחינת פליטת גזי חממה (כ-80% בארצות הברית), הן מבחינת משך חיי הפרה עד לשחיטה, והן מבחינת כמויות המזון והמים שהיא צורכת, וכמויות המתאן והפסולת שהיא מייצרת.
בישראל, צריכת בשר הבקר היא נמוכה משמעותית מאשר בארצות הברית ויש צריכה גבוהה יותר של עוף ומוצרי חלב (שהינם בעלי טביעת רגל אקולוגית נמוכה יותר), לכן טביעת הרגל האקולוגית הממוצעת תהיה נמוכה יותר.
מחקר מדעי, שנערך על ידי חוקרים ישראלים ממכון ויצמן ופורסם לאחרונה ב PNAS, השווה בין המשאבים הדרושים לייצור חמישה סוגים עיקריים של מזון מן החי - בשר בקר, בשר חזיר, מוצרי חלב, עוף וביצים - לבין המשאבים הדרושים לייצור מזון מן הצומח בעל ערך תזונתי דומה מבחינת חלבון, מספר קלוריות והרכב ויטמינים ומינרלים. החוקרים מצאו כי החלפת ייצור מזון מן החי במזון מן הצומח יכולה להניב כמות חלבון גדולה פי 2 (לעומת ביצים) עד פי 20 (לעומת בקר) מכל יחידת שטח.
השימוש בקרקע חקלאית לייצור בשר בקר במקום גידול צמחים מוביל לאובדן מזון אלטרנטיבי בשיעור של 96% לכל יחידת קרקע. שיעור האובדן בסוגי מזון אחרים מן החי הוא: כ-90% עבור בשר חזיר, 75% עבור מוצרי חלב, 50% עבור עוף ו-40% עבור ביצים.

מה הקשר לבזבוז מזון?

כשליש מהמזון המיוצר בישראל, כמו גם ברוב המדינות המפותחות, מגיע לפח במקום לפה שלנו. הבזבוז נוצר לאורך כל שרשרת האספקה: מהחקלאי, דרך יצרני המזון השונים, מערכת השיווק הסיטונאי והקמעונאי, ועד לצרכן הפרטי או המסחרי. במזון זה מושקעים משאבים רבים: שטחי גידול, מים להשקיה, אנרגיה לשינוע וקירור, וכל אלה יורדים לטמיון כאשר המזון מגיע לפח במקום ליעדו. והבזבוז לא מסתיים שם: גם את האשפה צריך לשנע, בדרך כלל למטמנות, ושם היא נקברת, ועוברת ריקבון אנאירובי (ללא נוכחות חמצן) המייצר כמויות גדולות של מתאן, שהוא גז חממה חזק. לפחות חצי מכמות המזון שנזרק הוא ראוי למאכל, ולכן צמצום בזבוז המזון היא דרך אפקטיבית מאוד להפחתת פליטות של גזי חממה. כצרכנים פרטיים, אנחנו יכולים להמנע מקניית מזון מיותר (בגלל מבצעים והנחות), לקנות גם פירות וירקות "מיוחדים" (כלומר לא מושלמים אבל טעימים), לאחסן את המזון כך שישמור על טריותו לאורך זמן, לשמור שאריות מזון למאכל מאוחר יותר, ולהבין את סימון טריות המזון ולא לזרוק רק בגלל שעבר התאריך.

מהי ההשפעה של תעשיית הבנייה?

עיקר פליטת גזי החממה בתעשיית הבנייה הוא בכרייה ובייצור של חומרי הגלם ובעיקר בטון (צמנט) ופלדה. שני התהליכים המרכזיים בתעשיית הבנייה הם ייצור הצמנט (מלט, אחד ממרכיבי הבטון) וייצור הפלדה. חומר גלם חשוב נוסף הוא האספלט, המשמש לכבישים, ומקורו בנפט.
מאחר ובטון הוא החומר מעשה-ידי-אדם הנפוץ ביותר, מדובר בכמויות אדירות. השימוש בבטון שני רק לצריכת מים. צמנט הוא תוצר של חימום אבן גיר וחרסית לטמפרטורה של כ-2700 מעלות, ולאחר מכן ערבוב התוצר עם חומרים נוספים וטחינתו לאבקה דקה. מעבר לאנרגיה שיש להשקיע כדי להביא את חומרי הגלם לטמפרטורה כה גבוהה, התהליך הכימי שהם עוברים כרוך בשחרור כמות גדולה מאוד של פחמן דו-חמצני. בתהליך ייצור של כל 1000 ק"ג צמנט, נפלטים 900 ק"ג פחמן דו-חמצני. צמנט לבדו הוא המקור ל-8% מהפליטות העולמיות של פחמן דו חמצני.
יש לציין כי קיימים מפעלים חדשים יעילים יותר מבחינה אנרגטית ושורפים פסולת במקום דלקי מאובנים. בעשורים האחרונים פליטות הפחמן הדו חמצני לטונה ירדו ב- 18%. אולם יש מקום רב לשיפור והקטנת פליטות.
בטון "ירוק" הוא בטון העשוי מפסולת בטון בתהליך שמתוכנן מראש לפי מדדי קיימות. למשל מחזור חיים ארוך, תחזוקה נמוכה של פני השטח, חיסכון באנרגיה ובפליטות. הטכנולוגיה מתייחסת לכל שלבי מחזור החיים כולל ביצועי תוצר זהים או קרובים לצמנט מסורתי, למשל מבחינת חוזק מכני, עמידות לאש, תכונות תרמודינמיות ועוד.
לפי ה- IPCC בניינים תרמו ל-32% מצריכת האנרגיה העולמית ו-19% מפליטות גזי חממה. קיימים פתרונות טכנולוגיים, שיחד עם שינוי התנהגות, מאפשרים הקטנת דרישות האנרגיה של בניינים חדשים פי 2-10 (בכמות הייצור הנוכחית) ושל מבנים קיימים פי 2-4.

להרחבה:

מה הקשר של גז מזגנים לשינוי אקלים?

בארצות הברית ובמזרח התיכון - קירור מהווה יותר מ - 70% מצריכת האנרגיה הביתית בימים חמים.

הגזים המשמשים לקירור במזגנים הם ממשפחת גזים תעשייתיים הנקראת HFC או הידרו-פלואורו-קרבון (בקיצור גזי F). גזים אלו הינם גזי חממה חזקים במיוחד - עד פי 14,000 מפחמן דו-חמצני, ובנוסף לכך, הם נשארים באטמוספירה זמן ארוך במיוחד (כ - 270 שנה). יש להם מגוון שימושים בתעשייה אך השימוש העיקרי הוא בתעשיית המזגנים. במערכות קירור גזים אלה נמצאים במערכת סגורה, ולכן הסכנה לדליפתם היא מתקלות ומסיום חייה של מערכת הקירור. כדי לפתור את הבעיה, יש להחליף את מערכות הקירור במערכות המשתמשות בגזי קירור תחליפיים, ולהדריך את הטכנאים המטפלים במערכות הקיימות לא לשחרר את גזי הקירור לאוויר, אלא לאסוף אותם ולטפל בהם כראוי. לדוגמה, המזגן של מכונית ממוצעת יש כ-300 גרם של גז מסוג HFC 134a, שאם ידלוף לאוויר השפעתו האקלימית תהיה כמו של 430 ק"ג פחמן דו-חמצני, שזו הכמות הנפלטת משריפת בנזין בנסיעה של 2500 ק"מ.

בשנת 2016 נחתם הסכם קיגאלי, שהוא תיקון לפרוטוקול מונטריאול שאסר שימוש בגזי CFC בגלל הידלדלות שכבת האוזון. הסכם זה אוסר באופן הדרגתי על שימוש בגזים ממשפחת ה-HFC. ישראל חתמה על הסכם קיגאלי, והנושא נמצא בתוכניות העבודה של משרדי הממשלה השונים. לדוגמה, משרד העבודה והרווחה הגיש בנובמבר 2019 הצעת חוק לחייב טכנאי מזגנים ברישיון, בעיקר כדי שיוכלו לטפל בדור המזגנים החדש, המשתמש בגזי קירור דליקים.

להרחבה:

מה הקשר של השימוש בפלסטיק חד פעמי?

השימוש בפלסטיק חד-פעמי (בקבוקים, כוסות קפה, שקיות, קשים, אריזת מזון, כלי אוכל) מאיץ את השינוי האקלימי. 99% מהפלסטיק לסוגיו מיוצר מדלק מאובנים. ייצור פלסטיק גדל מאד בשנים האחרונות בשל ירידת מחירי הנפט ועליית טכנולוגית ה- fracking (סדיקה הידראולית).
ייצור פלסטיק תורם לגזי החממה בכל שלב ממחזור החיים שלו: בתהליכי הפקת הנפט, בזיקוק, בייצור החומר והמוצר מכיל הפלסטיק ועד הפסולת שהוא מייצר. מעריכים, שעד 2050, ללא שינוי, הפלסטיק יהיה אחראי ל-13% ממאזן הפחמן, שווה ערך ל-615 מפעלי חשמל המבוססים על פחם.
מרבית הצמיחה בייצור הפלסטיק היא בשל חלקו הגדול (40% מכלל הדרישה לפלסטיק) של פלסטיק חד פעמי הנמצא באריזה ובמוצרי צריכה. זהו גם התחום הגדל במהירות הרבה ביותר. חומרי אריזה הם פסולת הפלסטיק הבעייתית ביותר מאחר ורובם חד פעמיים. הם גם נפוצים מאד בפסולת הכללית וקשה מאד למחזר אותם. כידוע פלסטיק אינו פריק ביולוגית (וגם כלים מתכלים אינם פריקים ביולוגית במטמנות פסולת או מפעלי קומפוסט אלא דורשים תהליכים תעשייתיים מיוחדים שכמובן פולטים גזי חממה בעצמם). הסיבה לקושי הייחודי במיחזור היא הצמיחה המתמדת של חומרי אריזה גמישים ורב-שכבתיים שאותם מאד קשה לאסוף, להפריד ולמחזר. לכן אחת השיטות המקובלות לטפל בפסולת זו (שכמעט ולא קיימת בישראל) היא לשרוף אותה לאנרגיה, תהליך שפולט אף הוא גזי חממה.

מהן נקודות המפנה (Tipping points) שמדברים עליהן?

נקודות המפנה הן שינויים בלתי הפיכים במערכת האקלימית. יש אי-ודאות לגבי רמות השינוי האקלימי הנחוצות להתנעת נקודות מפנה כאלו. יחד עם זה יש לזכור כי כרוך סיכון גדול בחציית נקודות מפנה אילו. הסיכון גדל ככל שממוצע הטמפרטורה העולמי עולה. חלק מנקודות המפנה, כמו התמוטטות של בתי גידול אינן הפיכות.

בהקשר להתחממות העולמית, ממוצע הטמפרטורה העולמי זוהה כנקודת סף. במחקר על פליאו-אקלים (אקלים עתיק של כדור הארץ) נמצא כי, מערכת האקלים מושפעת מגורמים, כמו מחזור הפחמן והחזר הקרינה של כדור הארץ (רפלקטיביות), בעלי משובים שמחזקים את עצמם. התוצאה של תהליכים כאילו עלולה להתניע סדרה של נקודות מפנה שיובילו את העולם ל"אקלים חממה" hot-house climate . הכוונה לאקלים חממה שהיה קיים ב- 85% מהזמן של כדור הארץ ובו אין קרחונים יבשתיים בכלל ורמת גזי החממה גבוהה. (הערה: אין הכוונה לאקלים חממה שיצא משליטה כמו במאדים). מחקר גיאולוגי של טמפרטורה וריכוז פחמן דו-חמצני בתקופות כמו הפליוקן (לפני 5 מיליון שנה), הקריטיקון (לפני 100 מיליון שנה) ועוד, יחד עם מחקר של האקלים המודרני הובילו לקביעה שעלייה של 2 מעלות צלזיוס עלולה להפעיל מספר נקודות מפנה חשובות ולגרום לתהליך דמוי דומינו שיוביל את כדור הארץ לטמפרטורות אפילו יותר גבוהות.
רכיבים בקנה מידה גדול במערכת כדור הארץ שאולי כבר עברו את נקודת המפנה הם הקרחונים בגרינלנד ואנטרטיקה. המסה של כל הקרחונים הללו עשויה לגרום לעלייה של עשרות מטרים בגובה פני הים.

מליחות, טמפרטורת וצפיפות מי האוקיאנוס יכולים לגרום לסירקולציה האטלנטית (זרם הגולף) להתמוטט, אם המערכת תגיע לנקודת המפנה. במערכת זו מים חמימים זורמים בשכבות העליונות צפונה ומים קרים זורמים בשכבות העמוקות דרומה.

נקודות מפנה נוספות הן התמוטטות המונסון של דרום אסיה והתחזקות המונסון של מערב אפריקה (העשוי להוביל דווקא ליותר גשם בסאהל וסהרה). היעלמות יערות הגשם והפיכתם לסוואנה, תמותה של יערות בוריאליים (צפוניים) שתגרום לשריפתם ועוד.

השפעות שינוי האקלים

מה רע בעליה של שתיים-שלוש מעלות?

אחד הטיעונים הרווחים נגד הגדרת שינוי האקלים כמשבר, הוא שהתחממות של שתיים-שלוש מעלות זה לא נורא כל כך, במיוחד למדינות הצפוניות.
השפעות השינוי האקלימי אינן מחולקות באופן שווה. בד"כ ההתחממות גבוהה יותר מעל יבשות מאשר מעל אוקיינוסים. ההתחממות גדולה במיוחד באזור הארקטי בעונת הקרה שלו ובאזורי קווי רוחב בינוניים (כמו ישראל) בעונה החמה. למעלה מ-20% מבני האדם חיים באזורים שבהם ההתחממות הממוצעת, כבר כיום, קרובה לממוצע של- 1.5 מע"צ (בהשוואה לרמה הקדם-תעשייתית).

אפילו עלייה "קטנה" של חצי מעלה בממוצע הטמפרטורה העולמי, ל- 2 מעלות צלזיוס תגרום לעליה משמעותית במספר גלי החום ועוצמתם (הטמפרטורות תהיינה גבוהות יותר וגלי החום יהיו ארוכים יותר), ירידה של 17% בכמות מי השתייה באגן הים התיכון (לעומת ירידה של 9% עבור עלייה של 1.5 מע"צ), עלייה גדולה בסיכון לבצורת (בעיקר באגן הים התיכון, אוסטרליה ודרום אמריקה), עלייה באירועי גשם כבד הגורמים לשטפונות, הכחדה של כמעט כל שוניות האלמוגים (98% לעומת 90% עבור עלייה של 1.5 מע"צ), הכפלה של מספר המינים בסכנת הכחדה (כולל מינים חיוניים לייצור מזון כמו דבורים), הגברת הסיכון לשריפות, ירידה בתפוקת המזון באזורים טרופיים של חיטה ותירס (אם כי אזורים צפוניים עשויים להרוויח מהתחממות כזו) וקצב עליית מי ים גבוה יותר.

גם עליית גובה פני הים אינה זהה בכל האזורים. חזוי כי במקרה של עלייה של 2 מע"צ בטמפרטורה העולמית, עליית גובה פני הים תהיה גדולה מ-0.2 מטר ב-70% מהחופים העולמיים. העלייה הגבוהה ביותר בגובה מי הים צפויה בדרום מזרח אסיה והיא תסכן כמה ערי ענק (דאקה, קולקטה, פנום פן, הו-צ'י-מין סיטי, ג'קרטה, שנחאי, מנילה, בנגקוק) ומיליוני בני אדם.

השינויים של מערכות אקולוגיות שלמות יגבר. בין השאר חזוי מידבור של ישראל (ושל אזורים רבים אחרים בקווי רוחב דומים לנו). אזור הטונדרה והיערות הצפוניים יימצא בסכנת גדולה יותר של שריפות, התפוררות והכחדה. גודל שטחי הפרמפרוסט (קיפאון תמידי) הצפויים להפשיר (ולשחרר תוך כדי כך כמויות גדולות של גזי חממה מהחומר הצמחי הקבור בהן) יותר מיוכפל.

כדי לקבל קנה מידה של השפעות השינוי בטמפרטורה, צריך להבין שבתקופות של עידני הקרח, בהן רוב אירופה הייתה קפואה, הטמפרטורה הממוצעת בכדור הארץ הייתה קרה יותר בסך הכל ב 5-6 מעלות ביחס להיום.

להרחבה:

מה זה אי החום העירוני?

אי חום עירוני הוא אזור עירוני שחם במידה משמעותית מסביבתו (הלא עירונית).
הסיבה העיקרית לאיי חום עירוניים היא שינוי פני השטח באמצעות פיתוח עירוני מרובה אספלט ובטון עם מעט צמחיה הגורמים לקליטה ואגירה של חום השמש. חום שנוצר באמצעות שימושי אנרגיה עירוניים (כמו מכוניות, מזגנים ותעשייה) הוא תורם משני יותר.
כאשר מרכזי האוכלוסייה גדלים, הן נוטים לשנות שטח אדמה גדול וכתוצאה מכך נגרמת עלייה בטמפרטורה הממוצעת של 3-5 מעלות צלזיוס ואף 8-11 מעלות במקרים ואזורים מסוימים.

ההשפעות של איי חום עירוניים כוללות:

הגדלת צריכת האנרגיה וייקור החשמל - הגדלת עומס החום הנגרם בימי הקיץ מגבירה את הביקוש למיזוג אוויר ומעמיסה על רשת החשמל הארצית.

תמותה כתוצאה מגלי חום - איי חום עירוניים יכולים להגדיל את העוצמה ואת ההתמשכות של גלי חום בערים.

נעשה חם גם בלילה. החום הנקלט בבטון ובאספלט במשך היום, נפלט בלילה לסביבה, ואז הקרירות שכל כך חיכינו לה, לא מגיעה, וצריך להפעיל מזגן גם בלילה.

שינוי הרגלי תחבורה - שילוב של אי חום עירוני יחד עם מחסור בצל עלולים להרתיע אנשים מהליכה ברגל, רכיבה על אופניים או שימוש בתחבורה ציבורית. הרתעה זו בתורה, תגביר את פקקי התנועה והביקוש לחנייה.

שינויים מיקרו אקלימיים - שינוי של משטר הרוחות המקומי, התפתחות של עננים וערפל, השפעות על הלחות, וכמות המשקעים.

אי החום העירוני אינו תוצאה של שינוי האקלים, אבל בגללו ההתחממות תורגש הרבה יותר באזורים עירוניים.

איך זה משפיע על גובה פני הים?

שינוי האקלים גורם לעלייה הדרגתית במפלס פני האוקיינוסים שנובעת משני גורמים: הפשרת הקרחונים והתרחבות המים בגלל התחממותם. התחממות האקלים גורמת להתחממות מי האוקיינוסים, ומים שמתחממים תופסים קצת יותר נפח, ולכן פני הים עולים. בנוסף יש המסה של קרחונים בכל העולם, המים זורמים לים, ויש הגדלה בכמות המים באוקיינוסים. הפשרה של קרחונים הצפים על פני הים, כמו למשל בקוטב הצפוני, אינו גורם לעליה במפלס פני הים, אלא רק הפשרה של קרחונים שנמצאים על היבשה. שני המקומות בהם יש את הכמות הגדולה ביותר של קרח על יבשה הם גרינלנד ואנטאקטיקה, ומדענים חישבו שאם כל הקרח בשני מקומות אלה יימס, מפלס פני הים יעלה בכ-70 מטר, אולם אפילו התרחישים הפסימיים ביותר לסוף המאה צופים עלייה של בין מטר אחד לשני מטרים, אם כי עלייה זו תמשיך במאות השנים הבאות גם אם העלייה בטמפרטורה תיפסק. המשמעות של עלייה של מטר אחד בפני הים היא דרמטית, היות וכ-70% מאוכלוסיית העולם מתגוררת בקרבת חופים. יש איים שטוחים יחסית בלב האוקיינוסים שאוכלוסייתם כבר הבינה שביתם יעלם מתחת לגלים בקרוב, והם קנו שטחים על אחת היבשות הקרובות. ברוב ערי הנמל בעולם יש שטחים נרחבים שיוצפו ויהפכו לבלתי ראויים למגורים. בנגלדש היא דוגמה למדינה שכל חלקה הדרומי שטוח ובגובה אפסי, ולכן שטחים נרחבים בה מוצפים מדי פעם כבר עכשיו, ואינם מתאימים יותר לחקלאות. הבעיה אינה פוסחת על ערים מערביות - לדוגמה במיאמי ביץ' שבפלורידה יש רחובות שכבר עכשיו מוצפים כאשר הגיאות עולה. בעיה נוספת היא הצפות בזמן סופות - כאשר סופת הוריקן פוגעת בעיר חוף, היא מציפה שטחים נרחבים (לדוגמה הוריקן קטרינה שהציף את ניו אורלינס, והוריקן סנדי שהציף שטחים בניו ג'רזי). עם עליית גובה פני הים, תהיה עלייה משמעותית בהיקף השטחים שיוצפו.

להרחבה:

איך זה משפיע על בעיית הפליטים?

השינוי האקלימי גורם לשינויים סביבתיים פתאומיים כמו שטפונות, או לשינויים הדרגתיים כמו מחסור במי שתייה, התדרדרות הקרקע החקלאית והמלחתה או היסחפותה, מידבור ועליית גובה פני הים.
יש ויכוח מדעי האם מספר המהגרים בפועל יהיה גדול וזאת בשל הקושי הגדול להגר- כלכלי וחברתי. הבנק העולמי חזה כי 143 מיליון איש יאלצו להגר עד 2050. אחרים טוענים כי המספרים יהיו קטנים יותר וכי רבים יעדיפו חלופות הסתגלות על פני הגירה (אם תהיינה כאלו חלופות). דיון זה מושפע מאד מעמדות פוליטיות.
אחד הגורמים למלחמת האזרחים העקובה מדם בסוריה הוא בצורת שהכריחה את החקלאים לנטוש את אדמותיהם ולעבור לערים. מחסור במים בצפון-מזרח סוריה נגרם ע"י ניהול גרוע של החקלאות ומשק המים והקמת סכרים על נהר הפרת בטורקיה שגרמה להקטנת כמות המים המגיעים לסוריה. בצורת קשה וארוכה בשנים 2006-2009 החריפה מאד את המצב (מחקר מצא כי הבצורת החלה כבר בשנת 1998 והיא 50% יבשה יותר מהבצורת הכי קשה ב-500 השנים האחרונות ו-10-20% יבשה יותר מכל בצורת מאז 1100). כ- 1.5 מיליון בני אדם עזבו את האזורים הכפריים בצפון מזרח המדינה ונדדו לערים, מה שגרם לעליה בשיעור העוני ואי יציבות חברתית שהציתה את מלחמת האזרחים.
גלי המהגרים ממרכז אמריקה לארה"ב כיום מושפעים מאי יציבות כלכלית ומלחמת כנופיות, ומוחמרים ע"י ההשפעות השליליות של עליית הטמפרטורה בגואטמלה, אל-סלבדור והונדורס: ירידה בכמות הגשם (בצורות ומדבור), ירידה באיכות הקרקע, התפשטות מחלות צמחים וכן עליה במפלס הים (אל סלבדור תאבד 28% מקו החוף שלה עד סוף המאה).
גם בירדן, בעזה וברשות הפלסטינית יש מחסור חריף במים. בירדן המחסור נגרם בשל גידול משמעותי באוכלוסייתה (בגלל המלחמה בסוריה) במדינה שגם כך משאב המים בה במחסור. בעיר הבירה עמאן יש מים זורמים רק מספר שעות בשבוע. בצורות בעשור האחרון מחמירות את המצב. כמו בסוריה, הפגיעה היא בתפוקה החקלאית ובכלכלה מה שעשוי להוביל להגירה לערים וחוסר בטחון תזונתי.
חלק לא מבוטל מהפליטים האפריקאים שחוצים את הים התיכון בסירות בדרכם לאירופה, מגיעים מאזורים העוברים מדבור עם התפשטותו של מדבר סהרה.

איך זה משפיע על המגוון האקולוגי?

לאקלים השפעה סביבתית חשובה על בתי גידול (שהם המערכת השלמה של בעלי חיים, צמחים ומיקרואורגניזמים החיים במקום אחד). התחממות עשויה לגרום למינים שונים להגר לקווי רוחב צפוניים יותר או לגובה רב יותר (בהרים) שבהם הטמפרטורות מתאימות יותר להשרדותם. הגירה כזו עשויה לתרום להתרבות המין אבל גם לתחרות מוגברת, אזור מחייה קטן יותר או להכחדה כאשר אין לאן להגר. למשל פלישת יערות צפוניים לאזורי הטונדרה דוחקת את המינים שתלויים בטונדרה, כמו קריבו, שועלים ארקטיים או ינשופי שלג.

עלייה בגובה פני הים גורמת לחדירה של מי ים מלוחים למערכות מים מתוקים ולפגיעה בחברות אקולוגיות באזור החוף. זו יכולה להכריח מינים חשובים להגר או למות. בדרך זו מינים טורפים או נטרפים, שהם קריטיים לשרשרת המזון, נעלמים.

יש פרסום רב להכחדה של ריפים של אלמוגים שמתים עם עליית טמפרטורת הים (הלבנת אלמוגים). בנוסף, עלייה בריכוז הפחמן הדו-חמצני במי הים והעליה בחומציות הים הנובעת ממנה, פוגעת ביצורים בוני שלד (אלמוגים, חלזונות וצדפות). במערב הים התיכון הביא אירוע של עלייה קיצונית בטמפרטורה לידי תמותה רחבת היקף של מינים רבים הקשורים לקרקעית הים.

האקלים מהווה יסוד חשוב למחזור חייהם של מינים רבים (תרדמת חורף ונשירת עלים, לבלוב אביבי בעצי פרי או הגירת ציפורים). חורפים חמים יותר או קצרים יותר משבשים את המחזוריות ופוגעים לעיתים בפוריות המינים וסיכויי הישרדותם. זה קורה גם בגלל שנפגעת ההתאמה בין, למשל, פריחה והאבקה ע"י דבורים או בקיעת גוזלים ומצאי המזון הנדרש להישרדות המין.

השינוי האקלימי גורם גם להתפשטות של מחוללי מחלות שונים-למשל פרזיט צדפות הגורם למותן ומתפשט צפונה בחופי מזרח ארה"ב.
ה-IPCC העריך שלפחות 20-30% ממיני הצמחים ובעלי החיים עומדים בסיכון להכחדה עם השינוי האקלימי החזוי.

IPCC (2014). Settele, J., R. Scholes, R. Betts, S. Bunn, P. Leadley, D. Nepstad, J.T. Overpeck, and M.A. Taboada. Terrestrial and Inland Water Systems. In: Climate Change 2014: Impacts, Adaptation and Vulnerability . Part A: Global and Sectoral Aspects. Contribution of Working Group II to the Fourth Assessment Report of the Intergovernmental Panel on Climate Change .

איך זה משפיע על הימים והאוקיינוסים?

ההתחממות הגלובלית ועליית הטמפרטורה במעלה וחצי או שתי מעלות צפויה לגרום בין השאר לעלייה במפלס פני הים כתוצאה מהפשרת הקרחונים (בעיקר בגרינלנד ובאנטארקטיקה) ומהתרחבות נפח המים בגלל מהתחממותם. עלייה זו תגרום להצפות נרחבות, והיות שכ-40% מהאנושות מתגוררת בקרבת חופים, כולל ערים גדולות רבות, מיליוני אנשים יאלצו לפנות את בתיהם כדי לעבור לקרקע יבשה.

על פי דו"חות ה-IPCC, גובה פני הים צפוי לעלות בין מטר אחד לשני מטרים עד סוף המאה, ולהמשיך לעלות עוד הרבה אחר כך גם אם העליה בטמפרטורות תתייצב. מספר מדינות איים שטוחים באוקיינוס השקט כבר הבינו שביתם יעלם מתחת לגלים בקרוב, והם מחפשים לעבור לשטחים אחרים כדי לשרוד. על פי דו"ח ה -IPCC, גובה פני הים לאחר עליית הטמפרטורה ב -2 מעלות יהיה גבוה יותר בכ -10 ס"מ מאשר אם תהיה עלייה של 1.5 מעלות בלבד.

העלייה בטמפרטורת המים גורמת לתופעה הנקראת הלבנת אלמוגים (Coral Bleaching), שבה האלמוגים מתים, ובעקבותיהם שונית האלמוגים כולה מתה. תופעה זו כבר נפוצה מאוד בעולם, ועבור עליה על 1.5 מעלות צפוי ש- 70-90% משוניות האלמוגים ייכחדו, לעומת 99% בעת עלייה של 2 מעלות.

השפעה נוספת היא שעליית ריכוז הפחמן הדו-חמצני במי הים, גורמת לעליה ביצירת חומצה פחמתית המעלה את חומציות המים. עליה זו מחלישה את השלד הגירני של יצורים בוני שלד כמו צדפות, אלמוגים וסרטנים, ומסכנת את קיומם.

איך המשבר האקלימי משפיע על הקוטב הצפוני והדרומי?

האזור הארקטי וחלק מאנטארקטיקה מתחממים במהירות כפולה משאר העולם. כתוצאה מכך, קרחונים ושלג נמסים ואזורי הים הקפוא מתכווצים. המסה זו משפיעה על שאר העולם מאחר והיא תורמת לעליית גובה פני הים. חצי האי האנטארקטי הוא אחד האזורים המתחממים בקצב הגבוה ביותר בעולם - הטמפרטורה הממוצעת בו עלתה ב-5 מעלות צלזיוס ב-50 השנים האחרונות. בחודש פברואר 2020 נמדדה בתחנת מחקר שם הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה בה אי פעם - 18.3 מעלות צלזיוס.

אזורי הקוטב משפיעים על האקלים בצפון אמריקה, אירופה ואסיה. ההתחממות הארקטית משפיעה על זרמים באוקיינוסים (כמו זרם הגולף) וכן על זרם הסילון באטמוספירה (ברום). ההוכחות מצטברות לכך שיש קשר בין מגמות אילו ואירועי מזג אוויר קיצוניים כולל תופעות של מזג אוויר קר מאוד (פולרי) בחצי הכדור הצפוני (אירופה, קנדה, ארה"ב).

בני האדם, בעלי חיים ובתי גידול באזורים הפולריים הם הראשונים להרגיש את השינוי. הצטמצמות שטחי הקרח בקוטב הצפוני (פולרי) מאיימת על בעלי חיים כמו דובי קוטב וכן על אורח החיים של הקהילות המקומיות ועל בתיהן. אחד האיומים הגדולים הוא המסת הפרמפרוסט (קרקע הקפואה תמיד) הגורמת להרס תשתיות, מפולות אדמה וצורך לפינוי יישובים (בסבלברד, נורווגיה, נאלצו לפנות חלק מעיר). המסת הקרקעות גורמת גם לשחרור לאטמוספירה של מצבורי מתאן שהיו כלואים בקרקע הקפואה.

צפוי שתוך מספר שנים הקוטב הצפוני יהיה חופשי מקרח בקיץ, כך שההמסה גם גורמת לפתיחת נתיבי מסחר ימיים חדשים וגישה למשאבי טבע, בעיקר של דלקי מאובנים. יש שיראו בזה יתרון, אך מלבד המאבק הפוליטי לשליטה במעברי המים והמשאבים הזמינים, יש סיכון גדול לזיהום הסביבה הארקטית ותרומה לכלכלה המבוססת על פליטות פחמן והתחממות אקלימית נוספת.

באנטרטיקה יש שכבה עצומה של קרח. אם שכבה זו תימס, היא תגרום לעליה של 60 מטר בגובה פני הים העולמיים. כ- 87% מהקרחונים בחוף המערבי של אנטרטיקה נסוגו ב-50 השנה האחרונה וקצב נסיגתם עולה. סכנת ההמסה גדולה יותר במקום שהקרחונים לא ממוקמים על בסיס סלעי אלא בתוך האוקיינוס. המים החמים חודרים מתחת למדף הקרח וממיסים אותו מלמטה.

הקרח מחזיר אור מצוין (בהיותו לבן) ותורם להתקררות. לאחר שהקרח נמס, נחשפת הקרקע או פני הים שמתחתיו, שהם כהים יותר, ולכן מתחממים יותר מהשמש, דבר המאיץ את קצב ההתחממות העולמית.

איך זה משפיע על אזורי המדבר?

אבל החורף בארצות הברית נעשה קר הרבה יותר!

בארצות הברית אכן היו בשנים האחרונות סופות שלג חורפיות שהביאו טמפרטורות של עשרות מעלות מתחת לאפס בחלקים נרחבים מהמדינה, הרבה מתחת למה שהתושבים רגילים מהעשורים הקודמים. הדבר גרם לרבים לפקפק בכך שהאקלים אכן מתחמם, והנשיא טראמפ צייץ "איפה ההתחממות הגלובלית כשצריך אותה?".

הסיבה למזג אוויר חריג זה היא ששינוי האקלים גרם לשינויים במערבולת הקוטבית - תנועה של אוויר קר מאוד סביב הקוטב הצפוני. שינוי זה גרם לרוחות הקוטביות לנשוב דרומה מעל ארצות הברית, ולקור העז. סופות אלה נמשכות ימים ספורים, ובחישוב הממוצע השנתי, הטמפרטורה הממוצעת עדיין נמצאת במגמת עליה.

הפתרונות למשבר האקלים

מה זה אנרגיה מתחדשת?

אנרגיה מתחדשת היא אנרגיה המופקת מתהליכים טבעיים שאינם מתכלים. דוגמאות לאנרגיה מתחדשת הן אנרגיה סולארית המופקת מהשמש (לייצור חשמל או לחימום מים), טורבינות רוח, סכרים הידרו-אלקטריים, אנרגיה גיאו-תרמית, וניצול זרמים בים. הפקת אנרגיה מתחדשת אינה כרוכה בפליטת זיהום סביבתי. רוב האנרגיה כיום בעולם מופקת ממקורות מתכלים: פחם, נפט וגז פוסילי, אותם יש להפיק ממקורות תת-קרקעיים, ולשרוף בתהליכים הגורמים לזיהום סביבתי רב, ובפליטת גזי חממה. דלקים אלה נקראים דלקים מאובנים, דלקים מחצביים או דלקים פוסיליים, מכיוון שהם תוצאה של חומר אורגני שבמשך מיליוני שנים היה קבור בבטן האדמה, בלחץ רב וחום גבוה.

כמות הדלקים המחצביים בכדור הארץ היא סופית, ויכולה להספיק לכמה עשרות שנים (גז ונפט) או מאות שנים (פחם). מכיוון שזמן ההתחדשות של אנרגיה מחצבית הוא מיליוני שנים, היא אינה נחשבת אנרגיה מתחדשת. אנרגיה גרעינית, בטכנולוגיה הקיימת כיום, אינה נחשבת אנרגיה מתחדשת כי כמות האורניום בכדור הארץ ככל הנראה יכולה להספיק לכמה עשרות שנים בלבד (תלוי בקצב ההפקה) והיא מייצרת פסולת גרעינית, אם כי בכמות קטנה מאוד יחסית לשיטות אחרות של אנרגיה מחצבית.

האם "גז טבעי" הוא אנרגיה ירוקה?

גז פוסילי, הנקרא "גז טבעי" על ידי תעשיית הדלקים, הינו דלק מאובנים (נוצר מהתאבנות של אורגניזמים מלפני מיליוני שנים) כמו נפט ופחם. אמנם גז הוא דלק שמזהם פחות מפחם ונפט, אך עדיין כדי להפיק ממנו אנרגיה צריך לשרוף אותו בתהליך שפולט כמות גדולה של CO2 לסביבה, ולכן הוא אינו מקור לאנרגיה ירוקה. עבור הפקת אותה כמות אנרגיה, שריפת גז גורמת לפליטת כחצי מכמות ה-CO2 שגורמת שריפת פחם, ואינה כרוכה בפליטה של חומרים מזהמים רבים שנפלטים בשריפת פחם. גז מורכב בעיקר ממתאן, שהוא גז חממה בפני עצמו, פי 26 יותר מפחמן דו-חמצני. הפקה, הובלה ושימוש בגז כרוכה בדליפות לאורך כל שרשרת האספקה. מספיק ש-3% מהגז ידלוף לאוויר, כדי שאפקט החממה של השימוש בגז יהיה גרוע מזה של פחם.

בעקבות מציאת מאגר תמר לחופי הארץ, ומאוחר יותר מאגר לוויתן הגדול ממנו, ממשלת ישראל מגדילה בהדרגה את הסתמכותה על גז כמקור האנרגיה העיקרי של מדינת ישראל, על חשבון פחם ונפט. הממשלה משתמשת במגמה זו, כדי להראות שישראל מפחיתה את פליטות הפחמן שלה ועומדת ביעדים שהציבה לעצמה בהסכם פריז, למרות שאינה עושה השקעות אגרסיביות באנרגיה מתחדשת. עמדתו הרשמית של משרד האנרגיה היא שגז הוא "דלק מעבר", כלומר מקור אנרגיה יעיל יותר מפחם ונפט, המשמש בתקופת המעבר לאנרגיה מתחדשת.

בנובמבר 2019 פורסם מכתב פתוח עליו חתומים יותר ממאה מדענים מובילים בישראל, כולל כמה מזוכי פרס נובל, הקורא לממשלה לחזור בה מתוכניתה להקים תחנות כוח נוספות מבוססות גז, ובמקום זאת להקים תשתית רחבה של אנרגיה מתחדשת. לדבריהם, אם לוקחים בחשבון דליפות של מתאן בעת ההפקה ושינוע של הגז, אין לו יתרון על פחם מבחינת אפקט אקלימי.

האם אנרגיה גרעינית היא פתרון למשבר האקלים?

ייצור אנרגיה גרעינית גורם לפליטת גזי חממה בתהליך כריית והעשרת האורניום, היצור, ההובלה והעיבוד הנדרש למוטות הדלק הגרעיני והפסולת וכן בניית המבנים עצמם, הכוללים כמות גדולה מאוד של בטון. תהליך ייצור האנרגיה עצמו אחראי לפליטה מעטה ביותר של גזי חממה, ולכן אנרגיה גרעינית מייצרת פחות גזי חממה מדלק מאובנים, אך יותר מאנרגיה מתחדשת.
ייצור חשמל באנרגיה גרעינית הוא תהליך מזהם כימית ורדיואקטיבית החל מכריית האורניום וכלה בפסולת הגרעינית. יש כיום כ- 300,000 טון פסולת גרעינית בעולם. פסולת רדיואקטיבית זו תמשיך להיות מסוכנת עוד מאות שנים, ואין בעולם כיום פתרון אמיתי לאחסון ארוך טווח שלה. תכנון והקמה של תחנת כוח גרעינית לוקח זמן רב ויקר מאוד, וגם התפעול שלה יקר, כך שמחיר החשמל המיוצר בה אינו זול במיוחד, ובמיוחד יקר יותר מאשר מתחנות כוח סולריות מודרניות.

אולם הנושא החשוב ביותר מבחינת דעת הקהל הוא נושא הבטיחות. שני האסונות שהיו בצ'רנוביל ובפוקושימה יצרו לאנרגיה גרעינית יחסי ציבור גרועים מאוד, למרות שאם משווים את מספר הנפגעים ממקרים אלה (אין מספרים מדויקים, אבל ככל הנראה מדובר במספר עשרות אלפים), למספר האנשים שמתו עד היום מזיהום אוויר (כ-7 מיליון מקרי מוות כל שנה לפי ארגון הבריאות העולמי), מקבלים פרופורציה אחרת. לעומת זאת הנזק הבריאותי מייצור אנרגיה מתחדשת הוא אפסי.

השאלה האם אנרגיה גרעינית היא הפתרון למשבר האקלים היא נושא לויכוח ער בקהילה המדעית, ועדיין אין בו הכרעה. כורים גרעיניים מדור 4, הנמצאים בפיתוח, יהיו בטוחים הרבה יותר, אולם לא יהפכו להיות מסחריים מספיק מהר כדי לשחק תפקיד משמעותי בעשר עד עשרים השנה הקרובות, שהן התקופה הקריטית.

טכנולוגיה אחרת הנושאת עמה הבטחה גדולה היא היתוך גרעיני - בניגוד לביקוע גרעיני (Fission) המבוסס על ביקוע של אטומים כבדים כמו אורניום, היתוך גרעיני (Fusion) מבוסס על חיבור של שני אטומי מימן לאטום של הליום. זהו התהליך שעליו מבוססות פצצות מימן, והוא זה שנותן לשמש את האנרגיה שלה. היתרונות של היתוך גרעיני הם רבים: אין פסולת רדיואקטיבית, חומר הגלם (מימן) נפוץ וזול מאוד, ודחיסות האנרגיה (כמה אנרגיה אפשר להפיק מקילוגרם אחד של חומר גלם) היא אדירה, כך שפריסה מסחרית נרחבת של כורים כאלה תגרום לחשמל להיות כל כך זול שלא יהיה שווה למדוד אותו בכלל. החיסרון הוא שכדי להצליח צריך לשלוט במימן הנמצא בטמפרטורה של 100 מיליון מעלות, וזה לא כל כך פשוט. היות ועדיין אין כורים מסחריים כאלה (אם כי כורים ניסיוניים כבר קיימים), לא ברור מה תהיה רמת הבטיחות שלהם.

למה היכולת לאגור אנרגיה בקנה מידה גדול היא קריטית?

היתרון הגדול של אנרגיה פוסילית (המופקת מדלקים מאובנים כמו פחם, נפט וגז פוסילי) על אנרגיה מתחדשת (בעיקר מרוח ושמש) הוא הזמינות שלה. בעוד שאנרגיה פוסילית זמינה בכל זמן ובכל מקום אליו אפשר להביא את חומר הדלק, אנרגיה מתחדשת תלויה באיתני הטבע: אנרגיה סולארית אפשר להפיק רק כל עוד השמש זורחת ולא מעונן, ואנרגית רוח תלויה ברוח הנושבת. זהו חסרון משמעותי. אם מטרתינו היא להגיע למצב בו רוב האנרגיה בה אנו משתמשים היא אנרגיה מתחדשת, מה נעשה בלילה, או חמור יותר - בחורף, כאשר העננים מכסים את פני השמים למשך שבוע ואף יותר? הפתרון: אגירת אנרגיה. בשעות השמש נייצר יותר חשמל ממה שאנו צריכים, ונאגור אותה במין מצבר גדול, לשימוש בשעות החשיכה. הבעיה היא שעוד אין מצברים כל כך גדולים, המספיקים לאנרגיה שצורכת עיר במשך חצי יממה, ובוודאי שלא במשך שבוע. זו הסיבה שבתחום המחקר של אגירת אנרגיה בקנה מידה גדול מושקעים משאבים גדולים מאוד.

גם כיום, כאשר השימוש באנרגיה מתחדשת הוא עדיין קטן, יש חשיבות גדולה לאגירת אנרגיה. צריכת החשמל במשך היום אינה קבועה: בקיץ שיא הצריכה הוא בצהריים, כשהכי חם וכולם מפעילים מזגנים, ובחורף הוא בערב כשקר ומפעילים תנורים. חברת החשמל צריכה להיות מסוגלת לספק את שיא צריכת החשמל, ולכן היא תקים תחנות כוח המסוגלות לייצר את כל ההספק הזה, למרות שבחלק גדול מהיום לא צריך את כולו. הקמה של תחנת כוח עולה מיליונים רבים, ועוד מיליונים רבים נוספים לתפעולה השוטף. לכן כדאי לייצר יותר חשמל בלילה, כאשר הדרישה לחשמל נמוכה ומחירו זול, לאגור אותו, ולהשתמש בו בשעות השיא במקום להקים תחנת כוח נוספת לצורך זה. זאת הסיבה שהקימו בארץ את מתקן האגירה השאובה בגלבוע.

איך אפשר לאגור אנרגיה בקנה מידה גדול?

ישנן מספר טכנולוגיות לאגירת אנרגיה, הנמצאות ברמות שונות של בשלות:

סוללות ליתיום-יון: כולנו מכירים את סוללות הליתיום-יון, שהן הטכנולוגיה המובילה היום בסוללות נטענות עבור מכשירים חשמליים, טלפונים סלולריים, מחשבים ניידים וכלי רכב חשמליים והיברידיים. החסרונות העיקריים של סוללות אלה הן: המחיר, השימוש במתכות, אורך החיים והבטיחות. עם צמיחת השימוש בהן, מחירן אמנם יורד בהדרגה, אולם הוא עדיין יקר מידי כאשר מדברים על אגירת חשמל בקנה מידה המספיק לעיר למספר שעות. בייצור הסוללות נעשה שימוש במתכות כמו קובלט, מנגן או ניקל, שכחומר גלם אינם נפוצים בעולם, והופכים סוללות משומשות לרעילות וקשות למיחזור. אורך החיים של סוללות ליתיום הוא בדרך כלל מספר שנים בודדות בלבד, וכאשר הן נטענות יתר על המידה הן מסוכנות ועלולות להתלקח או אפילו להתפוצץ, כפי שקרה למשל עם הסמסונג גלקסי נוט 7 שנאסר להעלות אותו על טיסות לאחר מספר תקריות, והחברה נאלצה להפסיק את שיווקו.

טכנולוגיות אחרות של סוללות על בסיס אנרגיה כימית: יש מחקר רב בנושא סוללות המשתמשות בחומרים אחרים, במטרה להתמודד עם החסרונות של סוללות ליתיום.

סוללות זרימה: סוללות רגילות מורכבות מאוסף של תאים קטנים יחסית. בסוללות זרימה יש תא אחד גדול מאוד בו יש זרימה של הנוזל האלקטרוליטי. היתרון הגדול הוא המחיר הזול הנובע מהכמות הקטנה הרבה יותר של החומר המשמש לאריזת התאים בסוללות רגילות.

אגירה שאובה (באנגלית Pumped Hydro Storage): זוהי כיום הטכנולוגיה המובילה באגירת אנרגיה בקנה מידה גדול, וכבר יש מתקן אחד בישראל בשירות חברת החשמל - בגלבוע. הרעיון הוא לנצל מקום בעל הפרש גבהים של מספר מאות מטרים, ולמקם שתי בריכות מים גדולות - האחת בפסגתו והשניה למרגלותיו. כאשר יש חשמל זול (כיום - בלילה, בעתיד של אנרגיה סולארית - בצהריים) משתמשים בו כדי לשאוב את המים מהבריכה התחתונה אל העליונה. כאשר יש צורך בחשמל, נותנים למים לזרום חזרה למטה, דרך טורבינות המייצרות חשמל כמו בסכר הידרואלקטרי. היתרונות: טכנולוגיה פשוטה ומבוססת, אין אבדן של אנרגיה עם הזמן שעובר, והפעלה מהירה - מהרגע שלוחצים על הכפתור עד שהחשמל מתחיל לזרום עוברות כ-90 שניות בלבד. החסרונות: דורש תנאי קרקע מיוחדים, בדרך כלל בא על חשבון שטחים פתוחים, ועלות גבוהה של תכנון והקמה.

מימן: שימוש באנרגיה סולארית להפרדת מים למימן וחמצן, ושימוש בתא דלק מימני לייצור חשמל כאשר תוצר הלוואי היחיד הוא מים. היתרונות הם צפיפות האנרגיה הגבוהה של המימן, והאפשרות לאגור ולשנע אותו. החסרונות הן מחירו הגבוה עדיין של ייצור המימן, ודליקותו ההופכת את השינוע והתדלוק בו למורכבים יותר.

אנרגיה קינטית: שימוש בחשמל כדי להאיץ את סיבובו של גלגל תנופה, ושימוש בסיבוב זה כדי לייצר חשמל בעת הצורך (כמו בדינמו). היתרונות הן שאין שימוש במתכות רעילות וכל מתקן כזה יכול להחזיק 20 שנה לפחות, אולם החיסרון העיקרי הוא איבוד אנרגיה של כאחוז אחד בשעה. יש חברת הזנק ישראלית בשם Chakratec המובילה בטכנולוגיה זו.

אוויר דחוס: בטכנולוגיה זו מנצלים חללים גדולים כמו למשל מכרות נטושים שאפשר לאטום, וממלאים אותם באוויר דחוס. כאשר יש צורך באנרגיה, משחררים את האוויר דרך טורבינה המייצרת חשמל. טכנולוגיה נוספת כוללת דחיסה וקירור של אוויר ואיכסונו כנוזל.

איך העולם מתמודד?

מה קורה באירופה?

כבר שנים רבות שהאירופאים נמצאים בחזית המאבק במשבר האקלים: במודעות לבעיה, בחקיקה ובפעולה.
בועידת האקלים במדריד בדצמבר 2019, הכריז האיחוד האירופי על הדיל האירופי הירוק (על משקל הדיל הירוק החדש של הדמוקרטים בארה"ב).

מה קורה בארצות הברית?

בארצות הברית נושא משבר האקלים הפך לנושא פוליטי: המפלגה הרפובליקנית, ובראשה הנשיא טראמפ (שאמר בקמפיין הבחירות שלו ששינוי האקלים הוא קונספירציה של הסינים), מתכחשת לבעיה, מתנגדת לחשיבות ודחיפות הנושא, ומסרבת להשקיע בו כספים פדרליים בטענה שהדבר יהיה נטל כבד על הכלכלה. מנגד, המפלגה הדמוקרטית תומכת בהשקעות פדרליות חסרות תקדים במסגרת התוכנית הנקראת הניו דיל הירוק, וטוענת שזה צריך להיות מנוע הצמיחה העיקרי של הכלכלה בעשורים הקרובים. במידה מסוימת, אפשר להסביר זאת על רקע אידאולוגי: המפלגה הרפובליקנית היא הימין הכלכלי, הדוגלת בשוק חופשי ללא רגולציה, ובממשל קטן שלא מתערב בחיי האזרחים. לעומתם המפלגה הדמוקרטית מחזיקה בעמדות קצת יותר שמאליות מבחינה כלכלית (אם כי עדיין ימניות יחסית למערב אירופה הדוגלת במדינת רווחה), ותומכת בהתערבות יותר גדולה של הממשל, כמו לדוגמה בנושא ביטוח בריאות לאומי. הסבר נוסף הוא ההשפעה העצומה שיש ללובי חברות האנרגיה הגדולות על המפלגה הרפובליקנית. חשוב לציין שהפער הגדול בעמדות המפלגות הוא חדש יחסית, ועוד בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים המפלגה הרפובליקנית הובילה חקיקה סביבתית משמעותית. יכול להיות, כפי שמסבירה נעמי קליין בספרה "זה משנה הכל", שהרפובליקנים מבינים את האיום האמיתי שיש למשבר האקלים ולדרכים להתמודדות מולו על תפיסת עולמם.

אם לוקחים בחשבון את פליטות הפחמן ההיסטוריות מאז תחילת המהפכה התעשייתית, ארצות הברית אחראית לחלק הארי של הפליטות. אמנם בשנים האחרונות סין עקפה אותה בפליטות שנתיות, אולם זה רק בגלל שרוב הייצור של מוצרים שהאמריקאים קונים, עבר למזרח. לאחר שהנשיא טראמפ נכנס לתפקידו בשנת 2016, הוא הודיע שארצות הברית תפרוש מהסכם פריז, לטענתו מכיוון שההסכם אינו הוגן כלפי ארצות הברית. כלומר, טראמפ מסרב להכיר באחריות ההיסטורית שיש לארצות הברית על יצירת הבעיה. לעומתו, יצאו מספר מדינות כמו קליפורניה, ומספר ערים כמו ניו יורק וסיאטל, בהכרזות שהן נשארות מחוייבות להסכם, והציבו לעצמן יעדי צמצום פליטות אגרסיביים ביותר.

מי עוד יכול להשפיע חוץ מהמדינות עצמן?

חוץ ממדינות, ישנן אלפי ערים, אזורים וחברות מסחריות שהתחייבו להפחית פליטות פחמן שבאחריותם. ארגון NAZCA של האו"ם עוקב אחרי התחייבויות אלה, ומציג אותן באופן גרפי וקל להבנה באתר האינטרנט שלו. ארגון גרמני בשם מכון האקלים החדש פרסם בספטמבר 2019 דו"ח המעבד נתונים אלה, ומציג תוצאות מעודדות. על פי הדו"ח, במידה וכל הערים, האזורים והחברות המסחריות אכן יעמדו ביעדים שהציבו לעצמן, בנוסף לעמידה ביעדים שהציבו המדינות תחת הסכם פריז, הטמפרטורה הגלובלית צפויה להשאר מתחת לרף שתי המעלות. המסקנה היא שלגופים כמו ערים, אזורים וחברות מסחריות יש השפעה מכרעת על תוצאות המאבק במשבר האקלים.

דוגמה יפה לעיר שאימצה יעדים מרחיקי לכת בנושא האקלים היא אמסטרדם: בינואר 2019 הציגה העירייה תכנית הכוללת צמצום פליטות ב- 55% עד 230, וב-95% עד 2050, התנתקות מתשתיות גז פוסילי עד 2040 לטובת שימוש באנרגיה מתחדשת, והפיכת כל התשתיות בעיר לניטרליות מבחינת פליטות פחמן. הבנייה כולה בעיר תוכפף לתקן מחמיר של בנייה ירוקה, והתחבורה תהפוך לנטולת פליטות עד 2030, על ידי פריסה רחבה של עמדות טעינה לרכבים חשמליים, והרחבת האיזורים שאליהם מוגבלת כניסת כלי רכב (כולל סירות) המונעים בבנזין או בדיזל.

מה זה דליפת פחמן?

דליפת פחמן היא מצב בו חברה מסחרית המייצרת מוצר עתיר פחמן, מחליטה עקב חקיקה סביבתית המייקרת את הייצור המקומי, להעביר את הייצור למדינה אחרת, בה הרגולציה נוחה יותר והייצור זול יותר. כך לא רק שפליטות הפחמן מייצור המוצר לא מופחתות, הן אפילו עולות בגלל שצריך לשנע אותו לאחר הייצור למדינה המקורית, וכמובן שרבים מהעובדים במפעל המקורי יפוטרו. אמנם בסיכומי הפליטות של כל מדינה, מצבה של מדינת המקור ישתפר, אך מה שבאמת חשוב מבחינה אקלימית הוא סך כל הפליטות בעולם, וזה יגדל ולא יקטן.

דוגמה טובה לכך היא ייצור פלדה, שדורש אנרגיה רבה וגורם לפליטות של כמויות גדולות של פחמן. ייצור הפלדה הוא נושא שקיבל התייחסות מיוחדת בתוכנית האקלים האירופית החדשה - הדיל הירוק האירופי. אירופה מצד אחד רוצה להטיל מס פחמן שייקר את ייצור הפלדה באירופה, אך מצד שני אינה רוצה שחברות המייצרות פלדה באירופה יעבירו את הייצור למזרח הרחוק שבו אין מס פחמן, כך שפליטות הפחמן יהיו שם במקום באירופה, ונוסף על כך יהיה צורך לשנע את הפלדה באוניות לאירופה תוך פליטת כמות נוספת של פחמן, וכן יהיה צורך לפטר את עובדי הייצור האירופים. דרך אחת להתמודד עם דליפות פחמן היא להטיל מכסים על מוצרים מיובאים, המשקפים את מס הפחמן על ייצור ושינוע המוצרים.

אחת הסיבות לכך שסין אחראית ליותר פליטות פחמן מכל מדינה אחרת, לאחר שעברה את ארצות הברית בשנים האחרונות, היא שחלק נכבד ממוצרי הצריכה שקונים אזרחי המדינות המפותחות מיוצרים בסין. אם ספירת הפליטות של מדינה הייתה לוקחת בחשבון את ייצור המוצרים המיובאים אליה, ארצות הברית הייתה עדיין המדינה המובילה בפליטות פחמן. הפרלמנט האירופי קרא לאמץ מדיניות סחר אשר תמנע מצבים כאלה.

להרחבה:

מה קורה בישראל?

מהן ההשפעות הצפויות של שינוי האקלים על ישראל?

ישראל נמצאת באזור מעבר בין האקלים הצחיח של צפון אפריקה וחצי האי ערב, והאיזור הממוזג והגשום של אירופה. האקלים בישראל מושפע משילובים של תהליכים אטמוספריים טרופיים ואילו של קווי רוחב בינוניים. למשל מסלול סופות החורף, הקובע את כמות הגשם שלנו. לכן האקלים שלנו רגיש מאוד לשינוי האקלימי והוגדר כ"נקודה חמה".

מתחילת העידן התעשייתי, ממוצע הטמפרטורה העולמי עלה ב- 1 מעלה צלזיוס ואילו באגן הים התיכון הוא עלה ב- 1.4 מעלה. ההערכה היא שאזורנו יתחמם לפחות 20% יותר מהממוצע העולמי השנתי, ואילו הקיץ יתחמם ב-40% יותר. אפילו אם נצליח לשמור את עליית הטמפ' העולמית של 1.5 מעלה (הסכם פריז), אצלנו צפויה עלייה של 2.2 מעלות בטמפ' המקסימום היומית עד סוף המאה. כמו-כן יגברו אירועי גלי חום. חזוי כי מספר גלי החום יעלה מ-1 לשנתיים למספר גלי חום בשנה.

קשה יותר לחזות את השינוי בגשם בגלל השונות הבין-שנתית הגדולה בכמותו. אולם חזוי כי כמות המשקעים תפחת, והם יהיו מרוכזים במספר אירועי גשם קיצוניים, כך שהפוטנציאל לחלחול ולאגירת מי הגשמים יקטן. כמו כן צפויה עלייה במספר שנות הבצורת, אורכן ועוצמתן.

השירות המטאורולוגי מדווח, בדו"ח האחרון שלו מ-2018, כי נמצאה מגמת התחממות מובהקת בכל האזורים בישראל בשנים 1988-2016 בקצב של 0.4-0.7 מעלות צלזיוס לעשור.

האם זאת סכנה ביטחונית לישראל?

מגמת ההתחממות וההתיבשות מהווה איום על משק המים בישראל ועל הסכמי המים של ישראל עם שכנותיה. בצפון ישראל תלויה במים שמקורם בלבנון (נחל חצבני, עיון והאגן התת קרקעי המזין את נביעות דן).

כל המדינות באיזור, למעט טורקיה, סובלות כבר היום ותסבולנה עוד יותר בעתיד ממחסור במים. המחסור במים בעזה, ברשות הפלסטינאית, בירדן ובסוריה חמור ויחריף. עירק סובלת ממחסור במים הגורם לגלי הגירה ממנה ובעתיד תסבול כנראה גם מהצפת הדלתא של השאט אל ערב. במצרים צפויה הצפה של מרבית השטחים הפוריים בדלתא של הנילוס עד סוף המאה יחד עם הקטנה בכמות המים הזורמים בנילוס. עזה תסבול גם מעליית מפלס הים שתפגע, בין היתר, במעט מי התהום השפירים שנותרו לה. ירדן נמצאת כבר היום במצב של מחסור מים חמור ורק התפלה תציל אותה.
ככל שמשבר המים יגדל והטמפרטורות תעלנה, גידולים חקלאיים יפגעו. גם כמות הדגים תפחת, בין היתר בשל הירידה ברמת החמצן המומס שההתחממות גורמת לה.

מחסור במים ובמזון מהווה סכנה. במקרים רבים בהיסטוריה האנושית, ולאחרונה בסוריה, הוא גורם לאי שקט חברתי, לחצי הגירה, משברים פוליטיים ומלחמות. מצב בו עשרות או מאות אלפי פליטי אקלים צובאים על גבולותיה של ישראל הוא סכנה בטחונית חמורה.

מה אפשר לעשות?

מהן מיטיגציה ואדפטציה?

אלו הן שני סוגי ההתמודדות עם שינוי האקלים:

מיטיגציה או הפחתה היא התמודדות עם הגורמים לבעיה, כלומר הפחתת פליטות של גזי חממה, והגדלת הקליטה שלהם מתוך האטמוספירה. הפחתת הפליטות יכולה להתבצע על ידי מעבר לשימוש באנרגיה מתחדשת (שמש, רוח, זרמי מים וכולי) במקום שריפת דלקים, התייעלות אנרגטית, הקטנת פליטות של גזי חממה מהתעשייה, מעבר לתחבורה מבוססת חשמל, צמצום צריכת מזון מן החי וכולי. קליטת פחמן דו-חמצני מהאוויר יכול להתבצע באמצעים טבעיים כמו שתילה מאסיבית של יערות, או באמצעים תעשייתיים הנמצאים עדיין בפיתוח. אפשרות קיצונית יותר היא שימוש בהנדסת אקלים.

אדפטציה, או הסתגלות, היא ההתמודדות עם התוצאות של האקלים המשתנה. המטרה היא בניית חוסן והקטנת הפגיעות שלנו להשפעות שינוי האקלים כגון עלייה בגובה פני הים, התגברות במספר ובעוצמה של תופעות מזג אוויר קיצוני, מחסור במזון ומים וכולי.

להרחבה:

מה זה מס פחמן?

מס פחמן הוא מס המוטל על פליטת CO2 כתוצאה משריפת דלק מאובנים (פחם, נפט וגז פוסילי) בתהליך יצירת אנרגיה. CO2 הוא גז חממה שעליית הריכוז שלו באטמוספירה מחזקת את אפקט החממה ויוצרת התחממות עולמית. מס הפחמן נועד לפגוע באחד היתרונות הגדולים של הפקת אנרגיה מדלק מאובנים והוא העלות הנמוכה שלה לעומת אנרגיות ירוקות, בכך מקדם צמצום בשימוש בדלק מאובנים ומעודד יצירת אנרגיה מטכנולוגיות נקיות.

במונחים כלכליים, תפקידו של מס הפחמן הוא להפנים השפעות חיצוניות, כלומר לגרום לכך שמחירם של מוצרים יגלם את הנזקים שייצור, שינוע ושימוש במוצרים אלה גורמים לסביבה.

מה זה כלכלה מעגלית?

הכלכלה אליה אנו רגילים היא לינארית: מסלול חייו של מוצר מתחיל בהפקת חומרי הגלם, העוברים למפעל המייצר את המוצר, המשווק לצרכנים, שמשתמשים בו, ואז זורקים אותו לאשפה, שבדרך כלל מגיעה להטמנה או לשריפה. כך כל המשאבים המושקעים בייצור המוצר הולכים לאיבוד כאשר הוא מושלך לאשפה. הדוגמה הקיצונית ביותר היא כלי פלסטיק חד פעמיים, שבייצורם מושקעים משאבים ואנרגיה רבים, נפלט זיהום רב, וכשהם מגיעים לאשפה אינם מתכלים, וכל זאת למען שימוש קצר של כמה דקות. למעשה חלק ניכר מהתעשייה כיום מכוון להחלפה של מוצרים או חלקים במקום לתיקונם, וזאת כדי לעודד צמיחה כלכלית.

בכלכלה מעגלית אין אשפה - כל מוצר, לאחר שאינו שימושי עוד, משמש חומר גלם למוצרים אחרים. ההשראה מגיעה מהטבע, בו אין אשפה כלל, וכל יצור או חומר המסיים את חייו הופך למזון עבור יצור אחר. את העקרון פיתחו המעצב האמריקאי וויליאם מקדונו והכימאי הגרמני מייקל בראונגארט, כפי שמתואר בסרט הדוקומנטרי המצוין "פסולת שווה מזון" משנת 2007, וקראו לו "מעריסה לעריסה", או באנגלית Cradle to Cradle (בניגוד לכלכלה הלינארית שהיא מעריסה לקבר). השיטה דוגלת במכירה של שירותים במקום מוצרים. לדוגמה, נמל התעופה סחיפהול באמסטרדם קונה מחברת פיליפס שירותי אור במקום מנורות - החוזה ביניהן קובע כמה אור צריך להיות בכל מקום, ובאחריות פיליפס לספק את האור הזה. ההסכם הזה מעודד את פיליפס לתקן גופי תאורה קיימים במקום לזרוק אותם ולהתקין חדשים במקומם, ולשדרג את גופי התאורה בשדה התעופה לחסכוניים יותר בחשמל היות ופיליפס היא זאת שמשלמת את חשבון החשמל.

ביוזמת הדיל הירוק האירופי שפורסמה בדצמבר 2019 יש דגש על פיתוח וקידום כלכלה מעגלית כאמצעי התייעלות וצמצום פסולת.

אילו סוגים של אנרגיה מתחדשת מתאימים לישראל?

הסוגים הנפוצים של אנרגיה מתחדשת בעולם הם: שמש PV, שמש תרמוסולארית, רוח, הידרואלקטרית, גיאותרמית, וביו-אנרגיה.
אנרגיית שמש היא המתאימה ביותר לישראל, היות ובישראל יש מספר גבוה מאוד יחסית של ימי שמש בשנה, וקרינת השמש חזקה יחסית לאירופה וצפון אמריקה (בגלל שישראל קרובה יותר לקו המשווה). תאים פוטו-וולטאים (PV) מהם בנויים פאנלים סולאריים, הם חצאי מוליכים (בדרך כלל סיליקון) שמייצרים חשמל מאור השמש. טכנולוגיית PV השתכללה והתקדמה מאוד בעשרות השנים האחרונות, ומחירה צלל לאחוזים בודדים ממה שהיה עד לפני כעשר שנים בלבד. אנרגיה תרמו-סולארית מנצלת את חום השמש כדי לחמם (בדרך כלל מים) ומשתמשת בחום זה. ישראל היא חלוצה ומובילה עולמית בשימוש בדודי שמש לחימום מים ביתי. בקנה מידה תעשייתי, ישנן תחנות כוח, כמו למשל באשלים, בהן מראות מרכזות את אור השמש על אלמנט חימום בראש מגדל, שיכול להגיע לטמפרטורות של אלפי מעלות, ומפיקות חשמל מחום זה.
אנרגיית רוח נפוצה מאוד בעולם, אולם אינה תופסת תאוצה בארץ. טורבינות רוח מודרניות הן ענקיות ומגיעות לגובה של כ-150 מטר. ישנן לכך מספר סיבות, אולם הסיבה העיקרית היא שישראל נמצאת על נתיב הנדידה העונתית של כחצי מיליארד ציפורים פעמיים בשנה, וקיים חשש רב שטורבינות רוח גדולות יכולות לפגוע במספר גדול של ציפורים במעופן. סיבה נוספת היא שישראל אינה מצטיינת ברוחות חזקות הנושבות באופן קבוע.
אנרגיה הידרו אלקטרית מופקת כאשר בונים סכר על נהר גדול ומייצרים הפרש גבהים משמעותי המאפשר הפקת חשמל מזרימת המים. בישראל הייתה תחנת כוח הידרואלקטרית בנהריים שבנה פנחס רוטנברג בשנת 1932 שפעלה בהצלחה וסיפקה חשמל לסביבתה, אולם היא ננטשה ונהרסה במלחמת העצמאות. בישראל אין נהרות גדולים עם מפלים גבוהים בקנה מידה המאפשר הפקת חשמל בהספק משמעותי. הפרויקט היחידי בהקשר זה הוא תעלת הימים בה מתוכננת הזרמת מים מים סוף ליד עקבה, דרך הערבה, עד ים המלח, וניצול הפרש הגובה של ים המלח (426- מטר) לייצור חשמל.
אנרגיה גיאותרמית מופקת על ידי ניצול החום הגבוה בתת הקרקע במקומות בהם קרום כדור הארץ הוא דק יחסית. מזרימים מים לעומק הקרקע, שמתחממים מאוד, וכשהם עולים לפני הקרקע מייצרים מהם חשמל. אחת החברות הותיקות והמובילות בעולם בתחום זה היא חברת אורמת הישראלית, אולם אין להם פרויקטים בארץ, ככל הנראה בגלל חוסר התאמה של התנאים הגיאולוגיים.
ביואנרגיה היא הפקת אנרגיה מחומרים ביולוגיים, כמו למשל ייצור מתנול מגידולים חקלאיים כמו תירס, ושימוש במתנול כתחליף לדלק נוזלי ברכבים או במטוסים. סוג נוסף של ביואנרגיה הוא ייצור גז מתאן מפסולת אורגנית. באירופה נפוצה מאוד שריפה של פסולת ביתית לצורך הפקת אנרגיה. בישראל יש מתקן אחד של RDF בפארק המיחזור שרון (לשעבר חירייה), שמפריד שאריות פלסטיק מפסולת ביתית, ומעביר אותה למפעל נשר לייצור מלט, המשתמש בה לחימום הכבשנים שלו (במקום להשתמש בסולר).
ישנן טכנולוגיות נוספות לייצור אנרגיה מתחדשת, כמו למשל מגלים או זרמים בים, מגיאות ושפל, וכולי, אולם הן טרם הוכיחו את עצמן מבחינה מסחרית עדיין.

איך אפשר לייצר חשמל מהשמש בישראל?

מה עושה מדינת ישראל בנושא המשבר האקלימי?

מה הפער בין מה שעושים למה שצריך לעשות?

בנובמבר 2019 פרסם האו"ם שני דו"חות החוקרים שאלה זו לעומק. הראשון נקרא דו"ח פערי ההפקה, והוא בודק את הפערים בין הפקת דלקים מאובנים בתרחיש עסקים כרגיל (כלומר לפי הפרסומים של חברות האנרגיה על המאגרים שברשותן ובכוונתן לנצל, לתרחיש בו כל המדינות עומדות ביעדים עליהם הצהירו בהסכם פריז, לבין התרחישים שיכולים להוביל לעמידה ביעדים של התחממות מכסימלית של שתי מעלות ושל מעלה וחצי. בקיצור: הפערים גדולים מאוד.
הדו"ח השני נקרא דו"ח פערי הפליטות, והוא בודק את הפערים בין פליטות הפחמן של מספר מדינות מפתח בתרחישים שונים.

כדי להבין את הפערים הללו, כדאי להסתכל בהשוואה הגראפית ביניהם, לדוגמה בגרף הזה (מאתר ClimateInteractive.org). הגרף הכתום מייצג את מה שיקרה אם נמשיך לפי תרחיש "עסקים כרגיל", ונגיע להתחממות של 4.2 מעלות עד סוף המאה - תוצאה קטסטרופלית בכל קנה מידה. במידה ומדינות העולם ימלאו את כל ההתחייבויות שלהן להסכם פריז, הצפי הוא לפי הגרף הכחול, שמגיע להתחממות של 3.3 מעלות עד סוף המאה. הגרפים הירוקים מציגים את התרחישים אליהם אנו שואפים להגיע, של התחממות מכסימלית בת 1.8 מעלות, או במקרה הטוב יותר, 1.5 מעלות בלבד. כפי שאפשר לראות מהגרפים, ההבדלים ביניהם הם עצומים, ולדי להגיע לגרפים הירוקים יש צורך בקיצוצים חדים מאוד בפליטות גזי החממה, שמתחילים כבר בשנים הקרובות.

האם עדיין יש תקווה? (כן, בעיקר אם תשתפו את הדף הזה)

גם אם נפסיק לפלוט גזי חממה לגמרי ומייד, ההתחממות האקלימית תמשיך עוד זמן רב. ללא פעולה מהירה ומשמעותית להפחית פליטות, הטמפרטורה העולמית נמצאת במסלול עלייה של 6 מעלות צלזיוס בממוצע העולמי שמשמעותו אסון. אולם עדיין לא מאוחר להילחם על הפחתת פליטות גזי חממה ויישום דרכי הסתגלות. הבעיה היא שנדרשת תגובה מורכבת ומתואמת גלובלית שיש לה השלכות כלכליות, חברתיות, פוליטיות ומוסריות מרחיקות לכת יחד עם מאמצים מקומיים ואזוריים.

התנועה הסביבתית צומחת בקצב גובר והולך בשנים האחרונות, והאג'נדה הסביבתית מתחילה לראשונה להיות נושא משמעותי בדיונים פוליטיים לאומיים ובינלאומיים. לצערנו בישראל הנושא עדיין נחשב נישתי, ומופיע במצע המפלגתי רק של מפלגות בודדות (מהשמאל בלבד). רק מחאה עממית גדולה וחוצת מגזרים תבהיר לפוליטיקאים הישראלים שלעם בציון אכפת מהנושא עד כדי כך שהוא משפיע על הפתק שישימו בקלפי.

# data[].attributes.attachment_link.title
אין לך מושג ירוק? ריכוז שאלות ותשובות בנושא משבר האקלים -

# data[].attributes.attachment_link.description
מידע זה נאסף, נכתב ומעודכן בכל עת על ידי חברי תא מחקר במגמה ירוקה. רוצה לעזור לנו, ולהנגיש ידע שימושי נוסף לציבור האקטיביסטים ולציבור הרחב? הצטרפ/י אלינו לתא מחקר מה זה בעצם שינוי אקלים? מדובר בשינוי של מזג האוויר והטמפרטורות הממוצעות לאורך זמן ובקנה מידה עולמי. בקיצור: העולם שלנו מתחמם, וזה בגלל פעילות אנושית.

# data[].attributes.headline
סרטון של גפן לפתיחה

# data[].attributes.subject
סרטון של גפן לפתיחה

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=wbx49Gz9uj8

# data[].attributes.attachment_link.title
עלה של זית   חלק 1

# data[].attributes.headline
אתר המרכז שאלות רלונטיות להצפת קרחונים מומסים [ אביחי שלח]

# data[].attributes.subject
אתר המרכז שאלות רלונטיות להצפת קרחונים מומסים [ אביחי שלח]

# data[].attributes.body
https://www.amnh.org/explore/ology/biodiversity/nature-s-superheroes/the-sea-ice-is-melting

# data[].attributes.body
צמחים המוגדרים כסופר פוד

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
עץ גבוה וצר בעל מראה אוורירי ויפה שמגיע אלינו מהודו במקור אך נפוץ מאוד כצמח מאכל ומרפא בכל דרום מזרח אסיה, באמריקה התיכונה ותאמינו או לא גדל גם בישראל כגידול מסחרי מוצלח ביותר.

עץ המורינגה נקרא גם "עץ החיים" כי ניתן להשתמש בכל חלקי העץ לקבלת תועלת אבל בעיקר כי הוא "super food".לא כל צמח מאכל מקבל את התואר סופר פוד. המורינגה קיבלה אותו בגלל כמויות עצומות של ערכים תזונתיים ויכולות ריפוי וחיזוק שונות ואנחנו מוסיפים גם את קלות הגידול, הצימוח וההנבה המהירה.

את העלים של המורינגה צורכים טריים או מיובשים וטחונים לאבקה והם מכילים כ90 ערכים תזונתיים, 46 תרכובות של נוגדי חימצון, 36 ערכים אנטידלקתיים, מקור מזין ביותר של כלורופיל ואומגה 3. מלבד כל אלה עלי המורינגה מכילים 18 חומצות אמינו מתוכן 9 חיוניות כלומר חלבון מלא. עוד - העלים מכילים פי 7 ויטמין C מאשר תפוזים, פי 4 יותר סידן מאשר בחלב, פי 4 יותר ויטמין Eמבגזר, פי 3 יותר ברזל מתרד, פי 2 יותר חלבון מחלב ופי 3 יותר אשלגן מבננה והכל בתוך עלה אחד קטן וטעים, אז סופר או לא סופר???

את העלים, בהם משתמשים הכי הרבה, אוכלים טריים והם חרפרפים ומזכירים בטעמם רשאד וישדרגו כל סלט בטעם ובמלא מלא בריאות. אפשר גם לייבש אותם ולטחון (הקפסולות שנמכרות כתוסף תזונה מורינגה מכילות בעצם רק את העלים הטחונים בד"כ). מלבד התכונות התזונתיות הרבות שלהם הם גם משמשים ברפואה הטבעית, ובשנים האחרונות החלו חוקרים את עץ המורינגה גם ברפואה הקונבנציונלית. פריחת המורינגה מופיעה באשכולות פריחה גדולים ולבנים המפיצים ריח נעים ועדין בכל סביבות העץ. מהפרחים נהוג להכין בשמים. ליד גזע העץ יוצאים פקעות שכשמגרדים אותם יש ריח חזק של חזרת וניתן להשתמש בהם לתיבול מאכלים בדומה לחזרת הנמכרת בשווקים. פירות המורינגה הם מעין שעועיות ארוכות וירוקות, נקטפים כשהם דקים (בעובי עיפרון) ונאכלים טריים, קצוצים בסלט לרוב או מבושלים ברוטב סמיך. כשהם עבים יותר ניתן לבשל אותם ולאכול את פנים הפרי בתוספת מטבל (הטעם קצת מזכיר ארטישוק). הזרעים כשהם גדולים משמשים לטיהור מים (בעיקר בארצות אפריקה שם נוטעים את המורינגה כחלק מהמלחמה ברעב).

המורינגה הוא עץ פשוט מאוד לגידול, חזק ועמיד ויגדל בכל מקום בארץ, הוא לא נתקף במחלות ולא במזיקים, לא דורש דישון או ריסוס כלשהו וממש מסתפק במעט מים. יש לשים לב כשנוטעים אותו באדמות כבדות שיהיה ניקוז טוב ולא יהיו עודפי מים.

# data[].attributes.attachment_link.title
מורינגה / עץ השעועית / דרמסטיקס | משתלת ולך

# data[].attributes.attachment_link.description
עץ גבוה וצר בעל מראה אוורירי ויפה שמגיע אלינו מהודו במקור אך נפוץ מאוד כצמח מאכל ומרפא בכל דרום מזרח אסיה, באמריקה התיכונה ותאמינו או לא גדל גם בישראל כגידול מסחרי מוצלח ביותר. עץ המורינגה נקרא גם "עץ החיים" כי ניתן להשתמש בכל חלקי העץ לקבלת תועלת אבל בעיקר כי הוא "super food".לא כל צמח מאכל מקבל את התואר סופר פוד.

# data[].attributes.headline
מאשאפ של סרטי אסונות

# data[].attributes.subject
מאשאפ של סרטי אסונות

# data[].attributes.body
אולי יותר מדי בוטה

# data[].attributes.attachment_link.title
2020: The End of Days (natural disaster movie-mashup)

# data[].attributes.headline
סוציולוגיה אתיקה וארגון

# data[].attributes.subject
סוציולוגיה אתיקה וארגון

# data[].attributes.body
האם זה לא תחום תוכן שיש לחקור

# data[].attributes.headline
עוד שאלות לקופסת ההפתעות

# data[].attributes.subject
עוד שאלות לקופסת ההפתעות

# data[].attributes.body
שאלה למשכילים ממני:
אם מפלס המים יעלה עד מעל לפסגה הגבוהה ביותר כלומר סביב 6000 מ', מה תהיה דלילות האוויר והחמצן? כמו היום בגובה הזה או כמו בדיוק מעל פני הים? (משליך על נשימה, על אף שתהיה הסתגלות איטית מן הסתם) ועל צמחים וחיות וכו'.
תשובה -
[11:52, 2.9.2021] סבטה לומדת הוראה: א. לא אפשרי פיזית לדעתי. נפח הקרח הקיים על פני כדוה"א הוא פחות מהנפח האינטגרלי מפני הקרקי ועד הפסגה הגבוה בעולם.
[11:54, 2.9.2021] סבטה לומדת הוראה: ב. אם זה תהליך פתאומי בבת אחת מהר אז תחילה החמצן יהיה צפוף יותר ולכן דווקא מרוכז יותר ועם הזמן וחוסר באיזון אקולוגי ליצירת פלנקטון שייצר חמצן- החמצן ירד מאוד מאוד

2 /שאלות
לגבי האוויר האם במקרה פתאומי של הצפה אמור להיות חמצן גבוה באטמוספירה ולחץ עלול להיווצר פיצוצים או שכל החמצן יברח מהאטמוספרה?
האם המיים הקיימים על כדוהא - קרוחונים אכן מכסים את כל האדמה

# data[].attributes.headline
אסוסיאציות גפן

# data[].attributes.subject
אסוסיאציות גפן

# data[].attributes.body
אחסון מים
שיפוץ ספינות
שימור תרבות
ערים מתחת למים
חמצן בגובה?
Dwarka - עיר ששקעה

# data[].attributes.headline
אסוציאציות סווט

# data[].attributes.subject
אסוציאציות סווט

# data[].attributes.body
זורקת לפה כרגע. אסביר בהמשך.

ספירולינה.
ויטמין סי. צפדינה.
איכות מים.
התפלה.
הידרופוניקה על מי ים, או מותפלים איך מוסיפים מינרלים.

איכות מים

# data[].attributes.headline
כלים לשמש אסוציאציות

# data[].attributes.subject
כלים לשמש אסוציאציות

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
כלים קטנים גדולים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
שמש אסוציאציות לפתיחת נושא ומפת חשיבה / תרשים זרימה בסיומו, הן דרכים וויזואליות להמחשת הקשרים בין מושגים אשר נלמדו בכיתה. מפת החשיבה מאפשרת יצירה והצגה של רעיונות חדשים ותהליכים.
מפת הידע המתקבלת יכולה להיות מורכבת ממלל בלבד או משולבת תמונות, קישורים, קבצים וכו'.
תהליך היצירה של מפת החשיבה מזמן חשיבה שהיא חופשית ואסוציאטיבית, בניגוד לכתיבה הליניארית של סיכום.

שלבים ביצירת מפת חשיבה:

ראשית נגדיר את הנושא ונמקמו במרכז הלוח.

מתוך הנושא המרכזי נמשוך החוצה רעיונות / מושגים קשורים.
אחד היתרונות של מפת חשיבה ממוחשבת הוא בכך שניתן למחוק ממנה תכנים או למקמם בצורה שונה בהמשך. ולכן, בשלב ההתחלתי חשוב לאפשר לתלמיד/ים להציב על הלוח כל רעיון, את הסינון, הניפוי והמיקום מחדש נוכל לבצע בהמשך.

שימוש בערכות הצבעים - מומלץ לעשות שימוש בצבעים ולתת לכל צבע משמעות (סוג, דרגת חשיבות וכד').

לאחר שהעמסנו על הלוח כל רעיון, כעת הגיעה העת לנפות את המיותרים. המפה שנקבל בסיום התהליך תציג את האופן בו תופס התלמיד את היצירה ומעוניין להציגה לעולם.

פתיח - מפת חשיבה יכולה לשמש כפתיח לנושא. התלמידים יתנסו בעצמם ביצירת ההקשרים בין ידע קיים לידע חדש (מושגים / אירועים עליהם למדו בכיתה) וישערו את השפעתם.

סיכום - מפת חשיבה יכולה לשמש בסיום נושא לצורך הדגמה והדגשה של הקשר בין מושגים, השתלשלות האירוע/ים, כולל הרחבות מידע על התכנים שנלמדו בכיתה.

משימת הערכה - ניתן לבקש מתלמידים ליצור בעצמם מפת חשיבה המבוססת על התכנים אשר נלמדו בכיתה או מפה העוסקת בנושא אותו חוקר התלמיד, ולהלביש עליה תכנים מסבירים ומדגימים. כך ניתן ליצור מאגר כיתתי של מפות חשיבה שהתלמידים יוכלו להשתמש בהן בהמשך.

ישנם מגוון כלים המאפשרים למורה לבנות תוצר מסוג זה לפני השיעור או במהלכו (באמצעות שימוש במחשב ומקרן) ולשלוח את התוצר לתלמידים. לחילופין, ניתן לבקש מהתלמידים ליצור מפה משלהם או מפה כיתתית משותפת.

לפניכם מספר כלים חינמיים (חלקם עם אופציית פרימיום בתשלום) בהם תוכלו להתנסות ולבחור את הכלי המתאים לכם ביותר:

***למרבית הכלים צורפו מדריכים, לאחרים יצורפו בהמשך.

# data[].attributes.attachment_link.title
שמש אסוציאציות, מפות חשיבה, תרשימי זרימה

# data[].attributes.attachment_link.description
שמש אסוציאציות לפתיחת נושא ומפת חשיבה / תרשים זרימה בסיומו, הן דרכים וויזואליות להמחשת הקשרים בין מושגים אשר נלמדו בכיתה. מפת החשיבה מאפשרת יצירה והצגה של רעיונות חדשים ותהליכים. מפת הידע המתקבלת יכולה להיות מורכבת ממלל בלבד או משולבת תמונות, קישורים, קבצים וכו'. תהליך היצירה של מפת החשיבה מזמן חשיבה שהיא חופשית ואסוציאטיבית, בניגוד לכתיבה הליניארית...

# data[].attributes.headline
אנרגיית הרוח

# data[].attributes.subject
אנרגיית הרוח

# data[].attributes.attachment_link.title
This wildly reinvented wind turbine generates five times more energy than its competitors

# data[].attributes.attachment_link.description
It could power up to 100,000 households.

# data[].attributes.body
טכנולוגיה של הפיכת מים לדלק
עדיין לא קיימת - ניסויים מתקדמים בתעשיית החלל ובפרויקט ארטמיס של נאסא

# data[].attributes.headline
ב.בית גידול מחוץ למבנה

# data[].attributes.subject
ב.בית גידול מחוץ למבנה

# data[].attributes.attachment_link.title
חוזרי מנכ''ל

# data[].attributes.attachment_link.description
הוראה זו עוסקת בעקרונות ניהול הבטיחות במוסדות החינוך הפנימייתיים (משקים חקלאיים בכפרי נוער ובחוות חק

# data[].attributes.headline
2.12.  עבודה במים ובמים אפורים   

# data[].attributes.subject
2.12.  עבודה במים ובמים אפורים   

# data[].attributes.attachment_link.title
חוזרי מנכ''ל

# data[].attributes.attachment_link.description
חוזר זה מפרט את כללי הבטיחות ואת ההנחיות ללמידה ולעבודה במעבדה. כללים אלה חלים על כל סביבת למידה בבי

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
WASHINGTON - The Pentagon has selected two companies to move forward with developing small, portable nuclear reactors for military use in the field.

BWXT Advanced Technologies and X-energy were chosen by the department's Strategic Capabilities Office to continue on with Project Pele, which seeks to develop a reactor of 1- to 5- megawatt output that can last at least three years at full power. In addition, the reactors must be designed to operate within three days of delivery and be safely removed in as few as seven days if needed.

The two companies, along with Westinghouse Government Services, were each given preliminary contracts of less than $15 million in March 2020 to begin design work. The final design is due to the Strategic Capabilities Office in 2022, at which point the Defense Department will make a decision on whether to move forward with testing the systems.

"We are thrilled with the progress our industrial partners have made on their designs," Jeff Waksman, Project Pele's program manager, said in a statement. "We are confident that by early 2022 we will have two engineering designs matured to a sufficient state that we will be able to determine suitability for possible construction and testing."

The Pentagon has long eyed nuclear power as a potential way to reduce both its energy cost and its vulnerability in its dependence on local energy grids. According to a news release, the Defense Department uses "approximately 30 Terawatt-hours of electricity per year and more than 10 million gallons of fuel per day."

According to an October 2018 technical report by the Nuclear Energy Institute, 90 percent of military installations have "an average annual energy use that can be met by an installed capacity of nuclear power" of 40 MWe (megawatt electrical) or less.

The Biden administration is expected to pursue alternative energy options across the Pentagon, with Defense Secretary Lloyd Austin pledging to lower the department's carbon footprint and to consider climate impact in strategic decisions. Whether nuclear energy will prove a way forward or not may depend on whether the taboo around nuclear power can be assuaged for local defense communities and members of Congress.

Project Pele is not the only attempt at introducing small nuclear reactors to the Pentagon's inventory; a second effort is being run through the Office of the Under Secretary of Defense for Acquisition and Sustainment. That effort, ordered in the 2019 National Defense Authorization Act, involves a pilot program aimed at demonstrating the efficacy of a small nuclear reactor in the 2- to 10-MWe range, with initial testing at a Department of Energy site around 2023.

While Project Pele is focused on the potential for deployable nuclear reactors, the acquisition and sustainment effort is focused on domestic military installations, with the goal of being operational by 2027.

Aaron Mehta was deputy editor and senior Pentagon correspondent for Defense News, covering policy, strategy and acquisition at the highest levels of the Defense Department and its international partners.

More In Energy & Environment

# data[].attributes.attachment_link.title
Portable nuclear reactor project moves forward at Pentagon

# data[].attributes.attachment_link.description
WASHINGTON - The Pentagon has selected two companies to move forward with developing small, portable nuclear reactors for military use in the field. BWXT Advanced Technologies and X-energy were chosen by the department's Strategic Capabilities Office to continue on with Project Pele, which seeks to develop a reactor of 1- to 5- megawatt output that can last at least three years at full power.

# data[].attributes.body
לא זוכר באיזה דקה הדיון את מי להעלות?

# data[].attributes.attachment_link.description
When a flood of natural disasters begins to destroy the world, a divorced dad desperately tries to save his family by outrunning the cataclysmic chaos. Watch trailers & learn more.

# data[].attributes.body
סרטון אסונות ימיים
הגדרת המשימה - עליכם לייצר .......
מבוא -
חילוקה לקבוצות - 3-4 ילדים בקב'
משימת אתגר מהנה כלשהי
דיון על עבודה בקבוצות וחשיבותה
למה בכלל לגעת בנושא?

חלוקה לקבוצות 0 עליכם לייצר שמש אסוציאציות - מהם התחומים אותם יש לבחון בכדי לייצר מרחב בר קיימא
איך מייצרים שמש אסוציאציות

הצגה של כל קבוצה וסיכום הממצאים על הלוח
חלוקה לתחומים
- חדש מפתיע שהמורים לא חשבו
- ביולוגיה - את מי נשמור / מה נאכל
- פיסיקה - מקורות אנרגיה / הישרדות ללא אנרגיה / מקורות אנרגיה חלופיים
אדריכלות / הנדסה - איך זה ייראה / איזה מבנה יעמוד במשימה

הצצה לפרק הבא
היסטוריה
למה בכלל?
מה ניתן ללמוד מזה?

# data[].attributes.headline
מה נאכל? עוד סוג של תיבת

# data[].attributes.subject
מה נאכל? עוד סוג של תיבת

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
סיקורה - תיבה של אוצרות ים

חברת סיקורה הוקמה בישראל בשנת 2006, מתוך אהבה כבירה לים ולסביבה, בשילוב עם רצון להאכיל את העולם במזון ימי ועשיר ברכיבים תזונתיים. מה שמייחד את חברת סיקורה הישראלית הוא גידול המזון תוך שמירה על הסביבה הימית. לשם כך, מומחים בחברה פיתחו באופן מיוחד, טכנולוגיה מתקדמת, המאפשרת לגדל אצות, המכילות את כל הטוב של הים, על היבשה וזאת מבלי לפגוע באקולוגיה הימית העדינה.

בריכות גידול האצות של חברת סיקורה, ממקומות על חוף הים באזור מכמורת, וכאשר מתקרבים אליהן נשמע רחש של בועות אוויר, כמו בג'קוזי, המדמות את תנועת המים בים. מים נשאבים מעומק הים, לאחר מכן מובלים באמצעות צינור ענק, שני קילומטרים אורכו, ובסיום עוברים טיהור. מי הים המטוהרים נאגרים במקום הכי גבוה בחווה ומשם, נכנעים לכוח המשיכה, הם יורדים לשלל ברכות הגידול. בסיום השימוש, המים מוחזרים לים, על מנת לפגוע כמה שפחות בסביבה הימית.

חקלאות ימית של אצות למאכל קיימת כבר אלפי שנים, במיוחד במזרח הרחוק, שם אצות ים נחשבות למזון בסיסי הכלול כמעט בכל תבשיל. אך במרבית המקרים, מדובר בחקלאות ברמה הבסיסית ביותר, בה אוספים את האצות הגדלות בים, מייבשים, בדרך כלל, ואורזים בקופסה. חברת סיקורה פיתחה בישראל חקלאות ימית בת קיימא, בתחום המתפתח של גידול אצות. בחברה עובדים ביולוגיים ימיים ואנשי טכנולוגיה, היוצרים יחד את החווה הייחודית הזו על כל המשתמע, ושמים דגש על מחקר ביולוגי יחד עם גידול אצות למכירה.

מחקרים על אצות יש הרבה, מעל 22,000 מאמרים מפורסמים בכתבי עת מדעיים מגוונים, חלקם אודות אצות חד תאיות וחלקם אודות אצות רב תאיות. בסיקורה מגדלים אצות רב-תאיות כדוגמת אולווה, אצה ירוקה, וגרצילריה, אצה חומה-אדומה. חברת סיקורה לקחה על עצמה, לא רק לפתח טכנולוגיה חדשנית לחקלאות ימית בת קיימא, אלא גם לקדם את המחקר על אצות ים רב-תאיות.

אצת האולווה מכילה רכיבים תזונתיים כגון ויטמינים ומינרלים, סיבים תזונתיים וחומצות אמינו. לאצת האולווה טעם אוממי, הטעם החמישי, כך קוראים לו, על כן היא משתלבת נהדר במתכונים רבים ומעניקה טעם ייחודי ועומק למגוון תבשילים. בנוסף לכך אצת האולווה מהווה מרכיב משמעותי בסדרת תוספי התזונה של "סיקורה" - סדרת תוספים המשלבים אצות, ויטמינים ומינרלים.
לאצת גרצילריה, מראה אדום ואקזוטי וטעם עשיר, וניתן להשתמש בה להעשרת טעמן וצבען של מנות רבות. ניתן להכין מאצת הגרצילריה ג'לטין צמחי, היכול להחליף ג'לטין מן החי, על כן היא משמשת רבות בתחום הקונדיטוריה, להכנת קינוחים מתוקים, קונפיטורות למריחה ומאפים.

# data[].attributes.attachment_link.title
סיקורה - בריאות מהים

# data[].attributes.attachment_link.description
סיקורה - תיבה של אוצרות ים חברת סיקורה הוקמה בישראל בשנת 2006, מתוך אהבה כבירה לים ולסביבה, בשילוב עם רצון להאכיל את העולם במזון ימי ועשיר ברכיבים תזונתיים. מה שמייחד את חברת סיקורה הישראלית הוא גידול המזון תוך שמירה על הסביבה הימית.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הפרויקט החדש של המוזיאון הלאומי להיסטוריה בלונדון מבקש להיות המקבילה המודרנית של "תיבת נוח" המקראית. מטרת הפרויקט, שהושק שלשום, היא לאסוף ולשמר את הרקמות והמטען הגנטי (ד-נ-א) של בעלי חיים בסכנת הכחדה. בשלב זה אמנם עוד אי אפשר לשבט את בעלי החיים המדוברים, אך המדענים מקווים שבעתיד תימצא הדרך להחזירם לחיים - אם ייכחדו.

אלפי מינים של בעלי חיים נמצאים ברשימת בעלי החיים שבסכנת הכחדה. דו"ח שהוגש באחרונה לאו"ם קובע, כי 1,130 מינים של יונקים ו-1,183 מינים של ציפורים נמצאים בסכנת הכחדה. מחקר שפורסם בתחילת השנה בכתב העת "Nature" מציג תמונה קשה עוד יותר. החוקרים קבעו כי התחממות כדור הארץ תביא בעוד כ-50 שנה להכחדה של יותר ממיליון מינים וזנים של בעלי חיים וצמחים הגדלים על פני הכדור, בשל שינויי אקלים שיתרחשו בסביבה שבה הם חיים.

יוזמי הפרויקט החליטו לשמר את המידע הגנטי של המינים הנכחדים לפני שיהיה מאוחר מדי. במסגרת הפרויקט יוקפאו כמה מינים בשלמותם (מסיבה זו זכה הפרויקט לכינוי "תיבת נוח הקפואה"), ואולם ברוב המקרים יילקחו מבעלי החיים דגימות של רקמות, כדי שהמדענים יוכלו להמשיך ולחקור אותם גם אם יכחדו. כדי למנוע מצב שבו כל המידע נמצא במקום אחד, יאוחסנו חלק מהדגימות במוזיאון ההיסטוריה שבלונדון ואילו אחרות יאוחסנו במקומות אחרים.

"מינים רבים עומדים להיכחד בקצב מפחיד", אמר פיליפ ריינבאו מהמוזיאון בראיון ל"גארדיאן" הבריטי. "אנחנו מקווים, שאם נשמור רקמות של בעלי החיים נוכל יום אחד להשתיל אותן אצל בעלי חיים אחרים, שישמשו כפונדקאים, ובדרך כלשהי תתאפשר החזרתם לחיים של המינים שנכחדו. זה אולי נשמע דמיוני, אבל זה יהיה מאוד חבל אם בעוד 40 שנה מדענים יאמרו לעצמם 'תראו מה אנחנו יכולים לעשות היום (מבחינה טכנולוגית - י"ד), למה לא שמרנו את הרקמות של בעלי החיים שנכחדו?'".

כמה רקמות של בעלי חיים נכחדים כבר הופקדו בתיבת נוח הקפואה, ובהן רקמותיה של האנטילופה בעלת הקרניים המעוגלות, היונה מהאי סוסורו, דג אלמוג המכונה חשמנון, סוסון ים חלק ועוד.

בשנים האחרונות נעשו ניסיונות להחזיר לחיים בעלי חיים שנכחדו - אך ללא הצלחה. באוסטרליה, לדוגמה, ניסו מדענים לחבר פיסות ד-נ-א של הנמר הטסמני שנכחד לפני 65 שנה ואת המואה (Moa), ציפור שנכחדה לפני 400 שנה. ב-2001 ניסו מדענים לשבט את הגאור - שור פרא שחי ביערות בהודו, בבורמה (מיאנמאר) ובנפאל. אוכלוסיית הגאור הידלדלה בשל כריתת היערות. המדענים לקחו גרעין שהוצא מתא של גאור זכר ומיזגו אותו עם ביצית של פרה, שגרעינה הוסר ממנה. הביצית נשתלה ברחם של פרה פונדקאית. הצאצא נולד ומת כעבור יומיים, מזיהום; לא ברור אם הוא קשור לתהליך השיבוט. כישלון זה לא מפריע למדענים יפאנים לנסות להחזיר לחיים את הממותה השעירה, דודנית קרובה של הפיל, שנכחדה לפני עשרת אלפים שנה.

חיות שנכחדו ושנמצאות בסכנת הכחדה

דודו: ציפור שאינה מסוגלת לעוף. נראתה לאחרונה ב-1681

חלזונות עץ פולינזים: גדלים בעיקר ביערות גשם

האנטילופה בעלת הקרניים המעוגלות: גדל במרכז ובצפון אפריקה. קרניו המיוחדות הובילו לציד מסיווי שלו מצד בני האדם

האנטילופה בעלת הקרניים המעוגלות: גדל במרכז ובצפון אפריקה. קרניו המיוחדות הובילו לציד מסיווי שלו מצד בני האדם

חלזונות עץ פולינזים: גדלים בעיקר ביערות גשם

﻿

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
תיבת נוח מודרנית - מינים בהכחדה יוקפאו לצורך שימורם

# data[].attributes.attachment_link.title
תיבת נוח מודרנית - מינים בהכחדה יוקפאו לצורך שימורם

# data[].attributes.attachment_link.description
הפרויקט החדש של המוזיאון הלאומי להיסטוריה בלונדון מבקש להיות המקבילה המודרנית של "תיבת נוח" המקראית. מטרת הפרויקט, שהושק שלשום, היא לאסוף ולשמר את הרקמות והמטען הגנטי (ד-נ-א) של בעלי חיים בסכנת הכחדה. בשלב זה אמנם עוד אי אפשר לשבט את בעלי החיים המדוברים, אך המדענים מקווים שבעתיד תימצא הדרך להחזירם לחיים - אם ייכחדו.

# data[].attributes.body
נא רשמו שמות בתי הספר. גיל ושמות המנהלים
גפן כרמיאל מרכז מדע ודעת כרמיאל
סבטה מרכז מדע ודעת כנרת

# data[].attributes.attachment_link.title
The Man-Made, Floating Islands of Lake Titicaca

# data[].attributes.body
שיעור 1 - היכרות עם הנושא, סיעור מוחות

על עתלית ים:
https://www.youtube.com/watch?v=jR60lvVFLpI&

https://www.youtube.com/watch?v=Dku5u7dF9Kw

ab_channel=GeorgeIkaros

# data[].attributes.attachment_link.title
ΤΟ ΜΥΣΤΗΡΙΟ ΤΟΥ ATLIT YAM   ΕΠΕΙΣΟΔΙΟ  1/3  ΝΤΟΚΙΜΑΝΤΕΡ   ΑΡΧΑΙΟΛΟΓΙΑ

# data[].attributes.headline
המבול של גלגמש

# data[].attributes.subject
המבול של גלגמש

# data[].attributes.attachment_link.title
מהו סיפור גילגמש וחיי הנצח?

# data[].attributes.attachment_link.description
כיצד דומה עלילות גילגמש לתנ ך היהודי? האפוס (סיפור ארוך) של עלילות גילגמש (Epic of Gilgamesh) הוא מהיצירות הספרותיות הקדומות בתולדות האנושות. גילגמש הוא גיבור מיתולוגי, מלך העיר הבבלית אֶרֶךְ, היא אורוכ, שמצוייה באזור עיראק של היום. גילגמש היה הגיבור הספרותי הראשון שסופר עליו שיצא למסע הגיבור.

# data[].attributes.attachment_link.title
Oceanix | Leading the next frontier for human habitation

# data[].attributes.attachment_link.description
The ocean is under threat from land reclamation. As coastal cities struggle to cope with rapid population growth, many simply pour sand into the ocean to create new land. Unfettered coastal urbanization is destroying millions of hectares of the ocean and marine life; close to 50 percent of people in…

# data[].attributes.body
בעיית יבשת הפלסטיק

# data[].attributes.attachment_link.title
How this floating 'continent' could clean our oceans

# data[].attributes.attachment_link.description
This award-winning self-sustaining design could maintain the Pacific Ocean in an unexplored way.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Photo Ark is a multiyear effort to document every species living in zoos and wildlife sanctuaries, inspire action through education, and help protect wildlife by supporting on-the-ground conservation efforts.

National Geographic photographer Joel Sartore started the Photo Ark in his hometown of Lincoln, Nebraska, in 2006. Since then, he has visited more than 50 countries and photographed more than 13,000 species in his quest to create this photo archive of global biodiversity.

No matter its size, each animal is treated with the same amount of affection and respect. The results are portraits that are not just stunningly beautiful, but also intimate and moving.

# data[].attributes.attachment_link.description
Photo Ark is a multiyear effort to document every species living in zoos and wildlife sanctuaries, inspire action through education, and help protect wildlife by supporting on-the-ground conservation efforts. National Geographic photographer Joel Sartore started the Photo Ark in his hometown of Lincoln, Nebraska, in 2006.

# data[].attributes.headline
שיעור פתיחה רעיון 2

# data[].attributes.subject
שיעור פתיחה רעיון 2

# data[].attributes.body
הכרות בקבוצות עם ה VUCA

# data[].attributes.attachment_link.title
The World of VUCA Series: Introduction to the "World of V.U.C.A."

# data[].attributes.headline
סרטים וסצנות:

# data[].attributes.subject
סרטים וסצנות:

# data[].attributes.body
עולם המים
המבול

# data[].attributes.attachment_link.title
NOAH | Official Trailer [HD] | Paramount Movies

# data[].attributes.headline
"קופסת הפתעות"

# data[].attributes.subject
"קופסת הפתעות"

# data[].attributes.body
שאלות מאתגרות כדי לבחון מחדש קונספטים להוסיף כל הזמן שאלות
- שימור זנים (דנא)
- שימור מידע - תולדות האנושות, היסטוריה
- האם משטח המחיה הצף כולל בעלי חיים לצורך מזון
- צרכים תזונתיים על המשטח הצף (מזון מהים, צפדינה)
- ייצוג דתות, קיום דתות ללא ייצוג פיזי

# data[].attributes.headline
חלוקה נושאית vs חלוקה על פי תחומי עניין

# data[].attributes.subject
חלוקה נושאית vs חלוקה על פי תחומי עניין

# data[].attributes.body
יצחק :
במקום לגעת בנושאים ברצף כרונולוגי, להציג את כל הנושאים הרלוונטיים (משיעור 4 ואילך) ובמשך מס' שיעורים לתת לתלמידים להתחלק על פי רצונם ולחקור את התחומים השונים.

# data[].attributes.body
סמסטר א': עלה של זית אנחנו בשנת 2025, ההתחממות הגלובאלית גרמה להמסת קרחונים והצפת כל שטח היבשה על כדור הארץ. עליכם ליצור מרחב מחייה להצלה ושימור של מגוון החי, הצומח והידע של כדור הארץ. במהלך הקורס תעבדו בקבוצות על מנת לדון בסוגיות המרתקות העומדות בפניכם ותקבלו הכרעות בנוגע לסוגיות המוסריות, הטכנולוגיות והפיזיקליות העומדות בפניכם.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Building the Ark Accommodating All Those Animals Leaving Some Things Behind Sizing Up the Load Gathering the Cargo Surviving the Flood Caring for the Cargo Disembarking Conclusion Bibliography
Suppose you picked up the newspaper tomorrow morning and were startled to see headlines announcing the discovery of a large ship high on the snowy slopes of Mt. Ararat in eastern Turkey. As you hurriedly scanned the article, you learned that a team from the Institute for Creation Research had unearthed the vessel and their measurements and studies had determined that it perfectly matched the description of Noah's Ark given in the book of Genesis. Would this be proof at last-the "smoking gun" as it were-that the earliest chapters of the Bible were true and that the story they told of a six-day creation and a universal flood was a sober, scientific account?

Perhaps surprisingly, the answer is no. Even this sensational find is not enough to validate a literal reading of Genesis. Our continuing skepticism is in the tradition of philosopher David Hume, who wrote that "the knavery and folly of men are such common phenomena that I should rather believe the most extraordinary events to arise from their concurrence than admit of so signal a violation of the laws of nature." As we shall see, the story of the great flood and the voyage of the ark, as expounded by modern creationists, contains so many incredible "violations of the laws of nature" that it cannot possibly be accepted by any thinking person. Despite ingenious efforts to lend a degree of plausibility to the tale, nothing can be salvaged without the direct and constant intervention of the deity.

Building the Ark

The requirements of the story.

To make this point clear, let's start at the beginning of the biblical narrative and follow the story step by step. From the moment the impending storm is announced (Genesis 6:7, 13, 17) and Jehovah sets forth the design and dimensions of the ark (Genesis 6:14-16), problems start appearing.

The ark is to be made out of gopher wood according to a plan that calls for the ark to be three hundred cubits long, fifty cubits wide, and thirty cubits tall (450x75x45 feet, according to most creationists. See Segraves, p. 11). It is to contain three floors, a large door in the side, and a one cubit square window at the top. The floors are to be divided into rooms, and all the walls, inside and out, are to be pitched with pitch. Since the purpose of the ark is to hold animals and plants, particularly two of "every living thing of all flesh . . . to keep them alive with thee" (Genesis 6:19), it will have to be constructed accordingly.

Most creationists simply breeze through this description of the size and requirements of the ark without a second glance ("It is hard to believe that intelligent people see a problem here" - LaHaye and Morris, The Ark on Ararat, p. 248), often with a passing comment about the architectural skill of ancient peoples as manifested in the Seven Wonders of the World. But Noah's boatbuilding accomplishments have not been fully appreciated by his fans.

Ancient shipbuilding.

In the first place, the analogy with the Seven Wonders does not hold. Only one, the Great Pyramid of Cheops, comes within two thousand years of Noah's day, and it is really the only one whose construction could conceivably approach the level of sophistication of the ark. But the Great Pyramid did not spring de novo from the desert sands; rather, it was the culmination of over a century of architectural evolution, beginning when the "experimenting genius," Imhotep, inspired by the ziggurats of Babylon, built the Step Pyramid around 2680 BC, passing through some intermediate step pyramids to the Bent Pyramid of Snofru, then the first true pyramid, and finally the masterpiece at Cheop (Stewart, pp. 35-39).

On the other hand, in an era when hollowed-out logs and reed rafts were the extent of marine transport, a vessel so massive appeared that the likes of it would not be seen again until the mid-nineteenth century AD. Before he could even contemplate such a project, Noah would have needed a thorough education in naval architecture and in fields that would not arise for thousands of years such as physics, calculus, mechanics, and structural analysis. There was no shipbuilding tradition behind him, no experienced craftspeople to offer advice. Where did he learn the framing procedure for such a Brobdingnagian structure? How could he anticipate the effects of roll, pitch, yaw, and slamming in a rough sea? How did he solve the differential equations for bending moment, torque, and shear stress?

Ancient shipbuilding did achieve a considerable level of technological sophistication, so much so that marine archaeologists are divided over its history (Basch, p. 52). But this was for vessels that were dinghies compared to the ark, and this skill emerged slowly over many centuries: nearly a millennium passed while Egyptian boat lengths increase from 150 to 200 feet (Casson, p. 17). Despite this, the craft remained a prescientific art, acquired through long years of apprenticeship and experience, and disasters at sea due to faulty design were so persistent that the impetus was strong for a more scientific approach (Rawson and Tupper, p. 2). Obviously, the astronomical leap in size, safety, and skill required by Noah is far too vast for any naturalistic explanation.

Not only was the ark without pedigree, it was without descendants also. Creationists Kofahl and Segraves tell us that civilization quickly redeveloped after the flood because the survivors carried over the prediluvian culture: Noah lived 350 years afterwards, Shem 502 ( The Creation Explanation, p. 227). During this time, people were fanning out and "replenishing the earth," carrying with them reminiscences of the deluge that would someday excite American missionaries from Sumatra to Spitzbergen. Yet Noah's primary contribution to humanity, his incredible knowledge of naval engineering, vanished without a trace, and the seafarers returned to their hollow logs and reed rafts. Like a passing mirage, the ark was here one day and gone the next, leaving not a ripple in the long saga of shipbuilding.

The needs of the animals.

As if the rough construction of the ship weren't headache enough, the internal organization had to be honed to perfection. With space at a premium every cubit had to be utilized to the maximum; there was no room for oversized cages and wasted space. The various requirements of the myriads of animals had to be taken into account in the design of their quarters, especially considering the length of the voyage. The problems are legion: feeding and watering troughs need to be the correct height for easy access but not on the floor where they will get filthy; the cages for horned animals must have bars spaced properly to prevent their horns from getting stuck, while rhinos require round "bomas" for the same reason; a heavy leather body sling is "indispensable" for transporting giraffes; primates require tamper-proof locks on their doors; perches must be the correct diameter for each particular bird's foot (Hirst; Vincent). Even the flooring is important, for, if it is too hard, hooves may be injured, if too soft, they may grow too quickly and permanently damage ankles (Klos); rats will suffer decubitus (ulcers) with improper floors (Orlans), and ungulates must have a cleated surface or they will slip and fall (Fowler). These and countless other technical problems all had to be resolved before the first termite crawled aboard, but there were no wildlife management experts available for consultation. Even today the transport requirements of many species are not fully known, and it would be physically impossible to design a single carrier to meet them all. Apparently, when God first told Noah to build an ark, he supplied a complete set of blueprints and engineering details, constituting the most intricate and precise revelation ever vouchsafed to humankind.

Problems for the builders.

So Noah grabbed his tools and went to work. LaHaye and Morris tell us that Noah and his three sons could have built the entire thing by themselves in a mere eighty-one years (p. 248). This includes not merely framing up a hull but: building docks, scaffolds, workshops; fitting together the incredible maze of cages and crates; gathering provisions for the coming voyage; harvesting the timber and producing all the various types of lumber from bird cage bars to the huge keelson beams-not to mention wrestling the very heavy, clumsy planks for the ship into their exact location and fastening them. What's worse, by the time the job was finished, the earlier phases would be rotting away-a difficulty often faced by builders of wooden ships, whose work took only four or five years (Thrower, p. 32).

Faced with such criticism, the creationists quickly convert the humble, righteous farmer into a wealthy capitalist who simply hired all the help he needed (Segraves, p. 86-87). It is estimated that the construction of the Great Pyramid required as many as 100,000 slaves; Noah could have probably gotten by with less (there were, after all, "giants in the earth in those days" according to Genesis 6:4), but what he lacked in numbers he sorely needed in experienced and highly skilled craftsmen. How did he learn when to fell a tree and how to dry it properly to prevent rot and splitting, when the larger beams might take several years to cure (cf. Dumas and Gille, p. 322)? Did the local reed-raft builder have equipment to steam heat a plank so it could be forced into the proper position? A shipyard in nineteenth-century Maine would have been overwhelmed by the size and complexity of this job, yet Noah still supposedly found enough time to hold revivals and preach doomsday throughout the land (Segraves, pp. 87-90).

God told the patriarch to coat the ark, both inside and out, all 229,500 square feet of it, with pitch, and, in fact, this was a common practice in ancient times. But when Noah hurried to the corner hardware store, the shelf was bare, for pitch is a naturally occurring hydrocarbon similar to petroleum (Rosenfeld, p. 126), and we know that oil, tar, and coal deposits were formed when organic matter was buried and subjected to extreme pressure during the flood (Whitcomb and Morris, pp. 277-278, 434-436), so none of it existed in the prediluvian world. Morris (1976, p. 182) tries to say that the word for "pitch" merely means "covering," but not only do all other Bible dictionaries and commentaries translate it "pitch" or "bitumen," but creationist Nathan M. Meyer reveals that all the wood recovered by arkaeologists on Mt. Ararat is "saturated with pitch" (p. 85). Thus it seems that God accommodated Noah by creating an antediluvian tar pit just for the occasion, and we have another miracle.

Finally, our farmer-turned-architect had to confront the gravest difficulty of all: in the words of A. M. Robb, there was an "upper limit, in the region of 300 feet, on the length of the wooden ship; beyond such a length the deformation due to the differing distributions of weight and buoyancy became excessive, with consequent difficulty in maintaining the hull watertight" (p. 355). Pollard and Robertson concur, emphasizing that "a wooden ship had great stresses as a structure. The absolute limit of its length was 300 feet, and it was liable to `hogging' and `sagging' " (pp. 13-14). This is the major reason why the naval industry turned to iron and steel in the 1850s. The largest wooden ships ever built were the six-masted schooners, nine of which were launched between 1900 and 1909. These ships were so long that they required diagonal iron strapping for support; they "snaked," or visibly undulated, as they passed through the waves, they leaked so badly that they had to be pumped constantly, and they were only used on short coastal hauls because they were unsafe in deep water.

John J. Rockwell, the designer of the first of this class, confessed that "six masters were not practical. They were too long for wood construction" (Laing, pp. 393, 403-409). Yet the ark was over 100 feet longer than the longest six-master, the 329 foot U.S.S. Wyoming, and it had to endure the most severe conditions ever encountered while transporting the most critically important cargo ever hauled. Clearly, God had to imbue this amateurishly assembled gopherwood with some very special properties to fit it for the voyage.

So it should be clear by now why "intelligent people" somehow see a "problem" in the building of the ark.

Accommodating All Those Animals

The requirements of the story.

With the huge freighter near completion, the time was drawing near when its colorful cargo would clamber aboard. We now turn to this subject to see if we can learn who and how many made the fateful trip.

Genesis 6:19-20 declares that two of each kind of animal were to be collected and brought on board. This is repeated in Genesis 7:8-9, and it is explicitly stated that this applied to clean and unclean beasts as well as to birds. But Genesis 7:2-3 specifies that clean beasts and birds were to be taken by sevens. Whatever the numbers, it is clear that no animals could be left out. Genesis 7:4 states that "every living substance" that God made was to be destroyed "from off the face of the earth" by the impending flood. Genesis 7:23 repeats the point and adds that only those things with Noah in the ark could survive.

Limiting the cargo to "kinds."

Creationists realize that the ark had a limited amount of room and they are aware of the large number of species in the animal kingdom. Therefore, they have employed various tactics to reduce the population needed on board. Probably the most important tactic is to restrict the command to "kinds" rather than species and to argue that the former are much fewer in number than the latter.

A kind (or "baramin" in creationist jargon) is the unit of life originally made by God. Within each kind is an enormous potential for variation, resulting, during the past six thousand years or so, in a large number of similar animals that scientists classify into species. Meyer contends that "He created into the reproductive apparatus of genes and chromosomes the possibility of endless hereditary combinations producing the possibility of endless variety within each `kind' " (p. 37). By juggling the number of kinds, LaHaye and Morris reduce the total population aboard the ark to 50,000 (p. 247), Whitcomb and Morris reduce it to 35,000 (p. 69), while Dr. Arthur Jones squeezes it down to a bare bones total of 1,544 (quoted in Balsiger and Sellier, p. 130).

Genetic problems.

Is this a valid argument? Without going into the details of genetics, it can be stated that every inherited trait, however small, is coded for by one or more genes, and each gene locus may have a substantial number of variants (alleles), which accounts for the great variety observed in a given population. Any specific individual, however, has at most only two alleles per locus-one from each parent. As James C. King writes:

There is good evidence for concluding that every message coded in the DNA exists in any sizeable population in numerous versions, forming a spectrum grading from grossly defective alleles-such as the one for albinism-at one end, through the slightly deviant, to the normal at the other end. And the normal is probably not a single version of the message but a collection of slightly different alleles. (p. 55)

Hence, for a trait such as human pigmentation, "we can visualize not merely a few dozen interacting loci but an array of perhaps a dozen or so alleles at each locus" (p. 60).

From this we can see that the original canine baramin in Eden would have needed a fantastic set of giant chromosomes with alleles for every trait that would someday be manifest in coyotes, wolves, foxes, jackals, dingos, fennecs, and the myriad of minute variations in hair color (twenty-four genes at nine loci), height, face shape, and so forth that are seen in the domestic dog (cf. Hutt). So, too, for the feline kind, within which creationists Byron Nelson (p. 157) and Alfred Rehwinkel (p. 70) both place lions, tigers, leopards, and ocelots as well as housecats. Similar giant chromosomes would be required for the bovine kind, equine kind, and so on.

In the centuries before the deluge, these strange progenitors must have rapidly diversified into their potential species, as the fossil record shows. The equine kind developed not only zebras, horses, onagers, asses, and quaggas but Eohippus, Mesohippus, Merychippus, and other now-extinct species that paleontologists have misinterpreted as evidence for evolution. (Remember that creationists hold that the flood is responsible for the burial of most, if not all, fossil species. Therefore they had to already exist prior to the deluge.)

Then one day, many centuries later, the Lord told Noah to take two canines, two felines, two equines, two pinnipedians-one male and one female each-and put them aboard the ark. The trick is, which does our ancient zoologist choose? A male kit fox and a female Great Dane? A female lion and a male alley cat? An Eohippus and a Clydesdale? Which two individuals would possess the tremendous genetic complement that their ancestors in Eden had, to enable the many species to reappear after the flood? How could Noah tell? Creationist Dennis Wagner tells us that the original kinds degenerated through inbreeding so that their offspring would "never again reach the hereditary variability of the parent" (quoted in Awbrey; my emphasis). Yet the unique couple aboard the ark needed the full genetic potential of the original kind, if not more, for a vast new array of climatic and geographic niches was opened up by the flood.

Speaking of a hypothetical group of six or eight animals stranded on an island, King says, "Such a small number could not possibly reflect the actual allelic frequencies found in the large mainland population" (p. 107). What, then, of the single pair on the ark?

These criticisms apply to the eight humans aboard the boat as well (Genesis 6:18 and 7:7). Creationists still cling to obsolete stereotypes concerning the "three distinct families of man" descended from Noah's three sons (Custance, p. 204) and even talk candidly of the Afro-Asian "Hamites" being "possessed of a racial character concerned mainly with mundane matters" and subject to displacement by "the intellectual and philosophical acumen of the Japhethites and the religious zeal of the Semites" (Henry Morris, 1977, p. 130).

In reality the ethnic complexity found throughout the world cannot be derived from the flood survivors in the few centuries since that time. The human genetic pool was reduced to five individuals-Mr. and Mrs. Noah and their daughters-in-law (the three sons don't count because they only carry combinations of the genes present in Mr. and Mrs. Noah, unless creationists are willing to admit to beneficial gene mutations). And even if, by some freak coincidence, the five people never had a variant in common, there would still be far too few alleles to account for humankind's diversity. Nearly a third of human genes are polymorphic (Bodner and Cavalli-Sforzi, p. 589), and some, such as the two controlling A and B antigens, with thirty varieties (p. 589), would require substantially more people than Genesis makes available.

If creationists allowed beneficial mutations to produce the thirty different antigens of the A and B series in the HLA region, it would still not solve their problem. Individuals are only heterozygous at a fairly low percentage of loci (5 to 20 percent), while the population could be polymorphic at nearly half the loci. It's questionable how viable an individual would be with a high percentage of heterozygosity (Dobzhansky, Ayala, et al., p. 72).

Creationist Lane Lester recognizes the force of these facts, but he believes that supergenes, several genes acting in concert, would solve the problem (p. 251). This, however, only confuses the concept of supergenes, which control several characters in an organism, not one, and thus cannot produce the observed variety in a population from two parents (cf. Parkin, p. 141). How this horizontal evolution would be realized is even more mystifying. Since each generation would receive a huge set of variants, including maladaptive recessives, a wholly random mix of oddball creatures should result, and the rapid, efficient adaptations necessary in the hostile post-flood climate would prove impossible. How could the arctic fox branch of the canine baramin be assured that only those alleles permitting tolerance to extreme cold would dominate? Why shouldn't freshwater fish hatch offspring manifesting the genes of their saltwater relatives? Furthermore, strangely shaped chromosomes and odd-numbered sets of them (necessary to contain the excess genes) usually disrupt meiotic cell division and produce sterile offspring (White, pp. 172, 261).

On the other hand, it seems puzzling that such diversification should occur at all, for the originally created kinds were "good" and their "devolution" would "reduce the ability of the animal to survive in nature" (Whitcomb, 1972, p. 80); since the baramins, after all, prospered and replenished in the bleak desolation of post-diluvian Armenia, they should feel comfortable in any environment today. The impetus for speciation is lacking in this model, and there is no reason why, say, a snow leopard should evolve when the superior, better-fit "feline-min" migrated into an alpine environment. We can only conclude with creationist Walter Lammerts that "intelligent design" was activating and controlling this entire process (p. 261).

Taxonomic problems.

The taxonomy of kinds is another bewildering subject. The only clear thrust of creationist writing seems to be ridiculing the concept of species, a term usually rendered with quotation marks. We respond with White that, "if we were to give up the notion of species altogether, most discussions in such fields as ecology, ethology, population genetics, and cytogenetics (to name only a few) would simply become impossible" (p. 5).

Aside from this, the creationist baramin can vary anywhere from the level of genus to order (Siegler, 1978)-or even to phylum (Ward, p. 49)-although there seems to be a vague consensus approximating it with the biological family. The most often-cited instance of a kind, for example, is the family Canidae, which has fourteen genera and thirty-five species (Siegler, 1974). But Sciuridae (squirrels) has 281 species, and the genus Rattus (old world rats) has several hundred. Would creationists recognize the eighteen families of bats, with their eight-hundred-plus species, as eighteen distinct kinds, or would they make the order Chiroptera into a single bat kind? Would they distinguish the nearly thirty families (two thousand species) of catfish? At the other extreme are many families with but a single species, and even higher categories, such as the orders Tubulidentata (aardvarks) and Struthioniformes (ostriches) or even the phylum Placozoa, with but one representative. Why did the creator endow rats, bats, catfish, and mosquitos (twenty-five hundred species in family Culicidae) with such adaptive potential but withhold this potential from aardvarks, ostriches, and placozoans, especially when we learn that "each baramin was intended to move toward maximum variation" (Ancil, p. 124)? What becomes of the science of taxonomy under this basis or when the "major categories" (phyla?) are sea monsters, other marine animals, birds, beasts of the earth, cattle, and crawling animals (Henry Morris, 1974, p. 216)?

The theory of kinds is incoherent and confusing. Since it runs counter to all the known facts of genetics and taxonomy, the burden of proof is upon the creationists to verify it. Where are the fossil baramins? What findings show that such ideal creatures ever existed? If complete sets of kind alleles could survive twenty-four hundred or more years of radiation before the flood, it should be possible to find specimens today with inexplicably large chromosomal complements, perhaps in undiversified families. Unfortunately for "baramin geneticists," studies have been done on such families (cf. Loughman, Frye, and Herald), and nothing extraordinary has been discovered. Still no experiments are forthcoming from the ICR to test its hypothesis. It is, in fact, "armchair science" without a shred of evidence, and we are justified in rejecting it entirely and assuming that "two of every sort" means two of every species.

Leaving Some Things Behind

Nonmarine animals.

Another foil used to lighten the ark is the assertion that many, in fact most, species could have survived outside the ark and, eo ipso, did. Creationists somehow do not mind that this gambit is contradicted by Scripture (Genesis 7:4, 23). So, starting with fish and marine invertebrates, the list is expanded to include aquatic mammals, amphibians, most other invertebrates, sea birds, and "land animals that could not have survived otherwise" (LaHaye and Morris, p. 246), culminating in John D. Morris's spectacle of dinosaurs "somehow surviving outside" (1978, p. 201; cf. Whitcomb and Morris, pp. 68-69). From this it is but a short step to the ancient Eastern legend that the giant Og of Bashan survived by wading after the ark! But can the great ship be so easily emptied?

We can dismiss the waterlogged Stegosaurus splashing about for 371 days as an idea as absurd as Og of Bashan's big swim; amphibians and other animals that need some terra firma can be passed by as well. Let's go directly to those creatures that spend all of their lives in the water.

Although creationists seem to think that once you're wet it's all the same, there are actually many aquatic regimes and many specialized inhabitants in each. Some fish live only in cold, clear mountain lakes; others in brackish swamps. Some depend on splashing, rocky, oxygen-rich creeks, while others, such as a freshwater dolphin, a manatee, and a thirteen-foot catfish, live only in the sluggish Amazon. In all these instances plus many more, the environment provided by the deluge waters would have no more suited these creatures than it would have the desert tortoise or the polar bear.

The salinity of the oceans would have been substantially affected by the flood; Whitcomb and Morris lamely address this concern by noting that some saltwater fish can survive in freshwater and vice versa and that "some individuals of each kind would be able to survive the gradual mixing of the waters and gradual change in salinities during and after the flood" (p. 387). We are asked to believe that a storm so vast that the tops of the mountains were covered in forty days was so "gradual" that fish could adapt to these minor fluctuations!

In reality, although some species can inhabit both fresh and saline waters, most freshwater fish dropped in saltwater shrivel and die, while saltwater fish dropped in freshwater bloat and die. Creationist E. Norbert Smith theorizes that the denser saltwater would not have mixed with the flood's freshwater and thus both varieties of fish could have made it through. But his own experiment, in which a goldfish thoroughly mingled the two types of water in a fishbowl in fifteen days, shows how long the separation would last during the violent shiftings of the earth called for in the creationist flood model.

Marine animals.

Arguing over salinity is, however, a moot point, for the environmental hazards of the flood had to be so great that the salt content would be a fish's least concern. We must remember that, according to creationists, the deluge, in one year's time, deposited nearly all of the sedimentary rocks present in the world today. To get some idea of how muddy this would be, we should note that creationist flood theorists maintain that the original ocean basins were greatly enlarged to their present depths to receive the retreating flood waters (Whitcomb, 1973, pp. 35, 38); therefore, the quantity of water in the oceans is basically equivalent to that of the flood. This volume is 1,350x 10 ⁶ cubic kilometers. The volume of Phanerozoic sedimentary rock ("flood deposits") is 654 x 10 ⁶ cubic kilometers (Blatt, Middleton, and Murray, p. 34). The ratio of water to rock is thus 2.06:1. Try mixing two parts water to one part sand; double or even triple the amount of the water, and then stick your pet goldfish into the muck and see how long it lives!

Then, too, most of the world's volcanic activity, sea-floor spreading, mountain-building, and continent-splitting was supposed to have occurred at this time as well, filling the seas with additional huge volumes of rock, ash, and noxious gases. Undersea volcanoes usually decimate all life in the surrounding area (Buljan), and their extent had to be global during this terrible year. The earth's prediluvian surface would thus have been scoured clean, and forests, multi-ton boulders, and the debris of civilization hurtled about like missiles. Finally, this tremendous explosion of energy would have transformed the seas into a boiling cauldron in which no life could possibly survive.

Accurate calculations are nearly impossible, given the creationist penchant for vagueness; but by multiplying the amount of heat generated during a typical volcanic eruption (cf. Macdonald, p. 60; Bullard, p. 288) by the total volume of such material (Macdonald, pp. 350-351)-most of which would have poured out in the few months under consideration-we arrive at a mind-boggling 3.65 octillion calories. This is enough to raise the temperature of the oceans by more than 2700°C! Obviously, nearly any concessions, any margins of error, can be granted to the creationists within their geological framework and the flood water would remain a churning, boiling inferno, easily accomplishing God's intention of destroying the world.

Yet amidst all of this, creationist icthyologists aver that life went on as usual, with a few minor adjustments to the "gradual" changes. The salmon swam to their (long-vanished) riparian breeding grounds that fall as they always had; sea anemones clung to their rocky perches, which were on the beach one month and the abyssal plain the next; blue whales continued to strain for krill even though their baleen plates were choked with mud; corals, which grow in clear, shallow water, somehow grew anyway; hapless bottom dwellers, their lives carefully adjusted to certain conditions of pressure and temperature, suddenly saw the former increase by more than 5,000 pounds per square inch and the latter fluctuate in who knows what directions.

Backhaus tells us that "aquatic species would pay for any attempts at acclimatization with their lives or, at any rate, would not survive for very long" (p. 194). Most are highly sensitive to changes in salinity, temperature, light, oxygen, and even trace elements (cf. Bond; Hill). The conclusion is unavoidable: barring a special miracle from God, nothing but the hardiest microorganism could have survived the flood outside the ark.

Of course, the omnipotent deity could have performed several million individual miracles and preserved representatives of the invertebrates, fishes, amphibians, and even dinosaurs outside the ark; but, if so, why not extend the coverage to the few remaining terrestrial vertebrates and dispense with the boat altogether? Again, by some freak combination of luck, we may imagine one male and one female octopus surviving the disaster and somehow encountering each other between Japan and California to renew their species, but the only way Noah, as designated curator of the world zoo, could have guaranteed their persistence was by bringing them aboard. We must conclude, therefore, that every species of the animal kingdom had at least two members within the ark.

Adult animals.

So now we are back to fitting all the animals on board. Yet creationists still have another method of saving space. They postulate that many full grown adult animal forms were left behind and that only young and thus smaller specimens were taken or-the ultimate economy-that eggs were sufficient for the preservation of the dinosaurs (John Morris, 1980, p. 66). Most zoologists, however, would agree with Neill when he writes that "the mortality rate is usually very high among seedling plants and young animals; but once the critical juvenile stage is passed, the organism has a good chance of reaching old age" (p. 388). In birds, for example, as many as 80 percent die before reaching maturity (Dathe)-facing everyday hazards. Furthermore, the young of many species cannot survive without parental care and feeding (imagine two tiny unweaned kittens shivering in their stalls!), and, even if they can, the lack of a normal social environment often results in severe behavioral disturbances.

The luckless animals aboard the ark were confronting the gravest challenge to their endurance ever known, and they needed to be the strongest, healthiest, and most virile representatives their species had ever produced; juveniles would not do. As for the dinosaur eggs, how did Noah know whether one would yield a female, the other a male-or even that both were fertile? And since no eggs require a year's gestation, he soon would have had a hoard of fragile hatchlings on his hands.

Plants and seeds.

Noah's responsibilities did not end with animals, for without plants all life would perish. Whitcomb and Morris grant that many seeds were aboard the ark in the food stores (p. 70) but quote fellow creationist Walter Lammerts to the effect that "many thousands" of plants survived either upon their own "arks" of floating debris or simply by experiencing a rather thorough watering and then sprouted again as soon as the sun came out. George Howe, too, referring to an experiment where three of five species showed germination after twenty weeks of soaking in sea water, concluded that the survival rate through dormancy would have been high (December 1968). However, two of these three sprouted only when their seed coats were scarified (cut). This presents a special problem. The abrasive force of the deluge would have easily scarified the seed coats, but this would have been too soon. The seeds would have sprouted under water and died. But after the flood waters receded and the seeds were exposed to dry land, what would guarantee their being scarified then? Howe's experiments failed to properly duplicate the conditions required by the flood model and hence his work offers no support for seed survival during the deluge.

In reality, seed dormancy is a complex affair and involves metabolic and environmental prerequisites for entrance into and recovery from the state as well as several forms of quiescence. The vast majority of seeds which become dormant do so in order to endure cold temperatures or prolonged drought, and in the warm flood waters most would germinate immediately and then drown for lack of oxygen (cf. Villiers).

The waters weren't the only thing that would bury them, however, for huge deposits of silt and lava would have been laid down as well, entombing entire forests and paving the way for coal and oil formation. Today the surface of the ground consists of 80 percent Phanerozoic rock and only 20 percent Precambrian ("pre-diluvian"), the latter found mostly in large shields and entirely absent in many areas (Kummel, p. 87). These shields themselves would have been eroded to the bedrock by the flooding ("the vegetation would have been uprooted . . . leaving no protection at all for the exposed soils"-Whitcomb and Morris, p. 261), and in the rest of the world the few seeds that may have survived would have faced the task of pushing up a sprout through thousands of feet of mud and rock.

Floating is also unsatisfactory as a means of riding out the storm. Less than 1 percent of sermatophytes produce disseminules which drift for as long as one month, much less a year (Gunn and Dennis, p. 4). And although many debris rafts could have been torn loose during the early days of the storm, such vessels tend to break up in rough water (Zimmerman, p. 57), so they would not have lasted very long. If somehow a few of them did, how would they know where to unload their precious cargo afterward?

Suppose, for example, that a hefty chunk was torn loose from a densely grown forest and managed to swing through a sparse desert area, where such rafts presumably wouldn't form, to pick up seeds from a few rare cacti. After a year at sea, what is the likelihood that these seeds would be dropped in an area where the temperature, rainfall, soil, and light would be suitable for their growth? As the retreating waters evaporated, the topsoil would become saturated with salts much like the beds of dry lakes in arid regions, and all but the hardiest halophilic plants would find the ground too toxic for any growth. Seawater contains thirty-five grams of salts per liter, and most plants cannot tolerate one-tenth this concentration (Levitt, p. 371); the residue left in the soil would clearly be excessive. Finally, assuming that some seeds did reach a survivable spot, how long would their flowers have to wait before the birds and insects arrived from Ararat to cross-pollinate them? Could the many species indigenous to the New World hold on while the transatlantic trip was made?

Isaac Asimov observes that the ancient Hebrews did not regard plants as alive in the same sense animals are (p.49); therefore they no doubt had no problem picturing olive trees enduring a year's drowning and sprouting immediately afterward. Today's fundamentalists should have learned some botany since then, but they still carry on about the "hardiness" of olives (Whitcomb and Morris, p. 105), and Nathan Meyer knows of a bristlecone pine that was five hundred years old when the big rains came and is still living (p. 42)!

If we are to take the deluge seriously, we must be much more skeptical about such stories. The creationists need to soak seeds in very deep, muddy water for a year and then plant them in unconsolidated, briny silt in an unfavorable climate without insect or avian pollinators to see what happens. Have their mathematicians, so skilled at calculating improbabilities for protein formation, ever determined the odds of a seed enduring the flood and then landing in the right soil and climate rather than being swept out to sea by the retreating waters or coming down in Antarctica?

It seems that Noah needed to have not merely "many" seeds but many samples of all the seeds and spores of the 420,000-plus species of plants in order to guarantee their survival-or else we must tally up a few million more miracles of divine preservation.

Sizing Up the Load

Getting an accurate count.

We can finally begin to make some calculations. Robert D. Barnes lists the number of living species for each phylum, ranging from the sole member of Placozoa to the 923,000 in Arthropoda (pp. 12, 85-88). Using his figures, we arrive at a total of 1,177,920 species.

In addition, there are many animals that are as yet unknown. Wendt estimates that only 2 percent of all the parasitic worms are known, which would easily add another million species (p. 83). This includes as many as 500,000 nematodes, although only 15,000 have been described (Levine, p. 1). Ten thousand new species of insects are discovered every year, yet still only a small fraction of those in existence have been found (Atkins, p. 45).

All of those creatures were known at one time, for Adam gave them all names (Genesis 2:19-20), and, since they exist today, they must have been on the ark. But we shall be extremely generous to the creationists and add only 500,000 undiscovered species to our figure of 1,177,920-thus giving a mere 1,677,920 species with which Noah had to contend.

To this number, we must add the myriad of extinct prehistoric animals, which creationists assure us were alive at the time of the flood, making tracks in the Paluxy River, and which were known to Job afterward (John Morris, 1980, p. 65). This would vastly increase the numbers, since "only a tiny percentage of the animal and plant species that have ever existed are alive today" (Kear, p. 10). However, since creationists do not believe in transitional forms, we can again give them the benefit of the doubt and add to our total only the 200,000 different fossils that have been described. This brings the number to 1,877,920 species or animal pairs that were to be boarded onto the ark.

Of course, we can't forget that Genesis 7:2-3 (particularly in the Revised Standard Version) makes it clear that only unclean animals come in single pairs, male and female; the clean animals and birds come in seven pairs, male and female. That means fourteen of each clean animal and each bird. But since figures for the number of clean animals are hard to find, we will have to let creationists off the hook and ignore them. Birds are another story. There are 8,590 species of birds. Since they have already been calculated into our figure of 1,877,920 species or 3,755,840 individual animals on the ark, we need only six more pairs of each species of bird to make it come out to seven pairs. That brings our count up to a grand total of 3,858,920 animals aboard the ark-two of each species, except birds which number fourteen each.

Problems with the biblical limits.

This figure may seem excessive at first glance, but in reality it is so small as to be unrealistic. Many animals need more than a single pair to reproduce. Bees and other hymenopterans live in colonies and "apart from the community [they] cannot properly function or survive" (Lindauer, p.128). Many types of flies engage in reproductive swarming. Some birds will not mate unless they are part of a flock (Conway, p. 205; Kleiman, p. 255), and many fish spawn only as part of a school (Bond, p. 434). In fact, "animals which unite into colonies for purposes of reproduction are by no means rare phenomena" (Wendt, p. 118).

The whole process of mating, egg-laying, gestation, and the survival of the fragile young is a risky business that can easily be aborted by many factors, including predators, disease, exposure to the elements, and so on. In many species of spiders, given the chance the female will kill and devour the male before they mate; on the ark, the hapless husband would have to be particularly fleetfooted or his wife would unwittingly exterminate her species! Infanticide is another significant concern and occurs frequently even among primates. Dayflies, so named because their mature stage lasts only a few hours, form a tiny cloud of dancing males trying to attract females, with a successful mating rate of at most 1 percent (Wendt, p. 135). Even the prodigious rabbits fare poorly outside many-chambered warrens, the work of numerous individuals (Andrewartha, p. 134).

Locating one's mate can also be tricky. The Sumatran rhino depends on communication points in its range, and, if it can't visit these, it loses contact with others and reproduction doesn't occur (Lang). The tick, Ixodes ricinus, mates only on a sheep which must browse through a field and by chance pick up both a male and a female tick-and even then these poor crawlers can't find one another if they are too far apart on the sheep's body (Andrewartha, p. 55). Imagine the microscopic parasites of a bull elephant, limited to two per species by Sacred Writ, searching for each other on the vast cosmos of their host's body!

Competitive social behavior between males is often necessary to achieve successful androgen levels (Kleiman, p. 247); an isolated male is effectively impotent. Individual incompatibility between a pair of animals is another commonplace, often thwarting the most determined zoo keepers' efforts at breeding.

All told, with but a single male and female apiece, or even seven pairs of birds and clean animals, every species on earth would be well below the margin of endangerment, and the chances of successful survival, especially in the devastation of the post-diluvian world, would be so small that they can be considered nil. Conservation biologists estimate a minimum size of fifty for a species's survival, with 150 or more being a more realistic figure (Franklin). Hence our grand total could be multiplied many times and still represent only the most tenuous hold of life on earth.

Was there room enough on the ark? It contained 450 x 75 x 45 = 1,518,750 cubic feet of space if it was exactly rectangular with no curve on the keel or elsewhere. Part of this was occupied by the quarters for Noah and his family. Room had to be provided for the orderly compartmentalization of plants and seeds. An immense storage area for food, fresh water, and waste was needed. Also, the ark had to have corridors throughout, large enough for the passage of the bulkiest animals to their stalls when boarding and unboarding and at least large enough for the crew to pass into the most remote corners of the vessel. There would finally be a considerable volume lost in wood alone; the decks, larger cages, supporting beams, and so on would occupy a considerable space. The six-masted schooners had keelsons 7 feet high and 8 feet wide running the full length of the hull and often used 20 x 20 inch beams (Snow); the switch to iron construction increased cargo capacity by upwards of 20 percent (cf. Hutchins, p. 443).

If we conservatively allow all of these requirements to consume 30 percent of the space, this leaves 1,063,125 cubic feet to be divided among the nearly 4 million animals, resulting in a mere 0.275 cubic foot per individual! No arrangement of cages, however ingenious, no high-density packing of minute invertebrates, could squeeze everyone into this amount of room. For comparison, a sable antelope or red hartebeest needs a crate of 57 cubic feet for the brief journey from capture to quarantine; a zebra, 77 cubic feet; medium-sized giraffe, 99; eland, 110; hippopotamus or small elephant, 214 (adapted from Hirst, p. 121). These seven species alone, male and female, require more than 5,600 times the allotment per specimen for a trip that rarely exceeds three days. For the 371 days of the flood, the area would need to be greatly enlarged-for crowding and lack of exercise would be extremely detrimental, if not fatal, to most (cf. Young, p. 137; Voss, p. 157). Many birds must have high roofs with room to fly, and even a pond snail needs a gallon of water for adequate living (Orlans, p. 85).

Probably the greatest space requirements are involved in keeping aquatic organisms. Many fish swim continually, even when sleeping, and the general rule is 100 gallons of water per pound of animal weight (Atz, p. 180). Gruber and Keyes state that "the primary cause of mortality in captive pelagic sharks is that their living space is not large enough" (p. 376). Marineland of the Pacific has an 80 x 22 foot circular whale stadium of 640,000 gallons, containing four small whales and some dolphins; the many large whales would occupy aquaria "the size of a football stadium" (Hill, p. 151).

All of this would have constituted a tremendous weight. Filby would put a mere hundred tons of animals aboard, with a few thousand tons of supplies (cited by Montgomery, p. 58). However, a mature sheep (the creationists' average-sized animal) weighs 120 pounds, and at this rate the vertebrates alone would exceed 4,500 tons. When the huge volume of food and drinking water, the hundreds of thousands of gallons in the aquaria, and the giant dinosaurs and prehistoric mammals are included, it is clear that the ark would have sunk like a brick the moment it was launched.

At this stage, further discussion of the overcrowding becomes rather pointless. We leave the conundrum in the laps of the creationists, recalling the words of theologian Johannes Weiss, "The apologists . . . can get the better of any historical result whatever" (quoted in Schweitzer, p. 234). Perhaps God performed a miraculous miniaturization on the animals; as the flood legend takes on more and more of an Alice-in-Wonderland air, anything becomes possible.

Before moving on, we must briefly take note of an argument so popular that nearly every ark theorist uses it: that the interior of the ark could have held literally hundreds of standard-sized railroad stock cars and thus was quite roomy.

But while the figures for rail car size and capacity are cited with fair accuracy, ignored is the federal law which requires a train on a long haul to stop every twenty-eight hours, to unload the stock, to feed and water them, and to give them a five-hour rest period (Ensminger, p. 1062). This may be just a minor inconvenience to American ranchers, but it would have been quite impossible for Noah. Thus the analogy collapses. The fact that every creationist has triumphantly trotted out his train statistics, yet overlooked this decisive flaw, demonstrates once again the sloppiness of creationists' research.

Gathering the Cargo

Animal migration.

Having drawn up a passenger list, the next order of business is to gather them all at dockside. At this point, the creationists themselves are unable to propound any sort of scenario in which Noah and his sons could perform such a feat, so they resort to the convenient dumping ground of the inexplicable: miracles. God himself intervened by implanting in the chosen pair from each species the instinct of migration, and by this mechanism they gathered from the four corners of the world and headed for the Plains of Shinar (Whitcomb, p. 30). LaHaye and Morris (p. 251) even spice things up with an added ability to instinctively "sense imminent danger," but in any event a cheetah here, a penguin there, here an ant, there an ant, all dropped what they were doing and made a beeline for the ark. That this is not too farfetched we can see today, say creationists, for many animals still migrate, and this is the most "scientific" explanation available for their ability to do so.

A closer look reveals that a miracle is indeed called for in the gathering of the animals, but it is a much larger and more complex one than merely imparting "premonition" and migration. In the first place, a glance at Jarman's Atlas of Animal Migration shows that of all the birds, fish, and terrestrial animals whose paths are shown, only one, the common crane of southern Russia, currently migrates to the Mesopotamian Valley. Therefore, God not only programmed the animals to go to Noah's place before the flood, but afterward he deprogrammed most of them and rerouted all the rest except the common crane-a reverse miracle. Incidentally, it is noteworthy that many aquatic creatures migrate, a faculty whose origins the creationists find incomprehensible unless these creatures were also sent to the ark.

Climatic zones.

However accurate their suddenly acquired instinct, for many animals it could not have been enough to overcome the geographical barriers between them and the ark. The endemic fauna of the New World, Australia, and other remote regions, as well as animals unable to survive the Near Eastern environment, would find the journey too difficult no matter how desperately they yearned to go.

Flood theorists are unperturbed by such obstacles, however, for they simply gerrymander the map to give us an antediluvian world of undivided continents and a uniform, semitropical, spring-like climate, and -presto!-all the animals become evenly distributed and hence within a short stroll of the ark (Whitcomb and Morris, p. 64). But this resolves one question only to raise another: in such a world, where did the animals which are found today in the arctic, desert, alpine, and other specialized postdiluvian niches live? The polar bear, caribou, walrus, yak, snow leopard, and many more would suffocate in the warm tropics; many desert dwellers could not have endured the excessive humidities they would have encountered.

Creationists would no doubt respond that these creatures evolved within their "kinds" after the flood, but we have already found that concept so vague as to be meaningless. Besides, since in their chronology the ice age immediately followed the deluge and started freezing woolly mammoths, the rapidity of intrakind evolution would be far greater than any Darwinist ever dreamed possible and there could be no logical justification for continuing to rage against interkind transformation. On the other hand, there may have been a small desert here, a tiny tundra there, to house these specimens for the few centuries from the creation to the time their regular habitats appeared, but that puts us back on square one wondering how they struggled through the heat and humidity to the ark.

Other creatures had it even rougher. Hundreds of species live only in caves and are so sensitive that many cannot survive in caverns just slightly different from their own and many may be killed by exposure to light (Vandel, pp. 37, 399). For these cavernicoles, even a very short journey from their homes would prove impossible. Could Noah have fetched them himself to save them from a fatal march? Could he have distinguished the 293 species of pseudoscorpions and picked out a male and female of each?

Aquatic animals would also find the trip challenging. Did all the representatives of the oceans, lakes, and streams overcome their sensitivities to normally lethal changes in environmental conditions and swim up the ancient Euphrates or the "mighty Hiddekel" to the docks nearest the ark? How did the many sessile species, from sponges and corals to anemones and barnacles, detach themselves and waddle through however brief a trip it may have been? A problem analogous to that of terrestrial arctic and desert dwellers would be the exotic inhabitants of the abyssal and hadal zones of the ocean depths. In this instance, too, creationists have postulated only shallow seas before the deluge, precluding the very existence of deep-sea dwellers. In reply, we again insist either that such accelerated evolution occurred that creationists have argued themselves out of a job or else that there was a trench somewhere in the "shallow seas" specifically for these organisms.

Parasites and diseases.

Some important complications arise with that extensive group of organisms known as parasites. Hundreds of thousands of species are known, and a very large proportion of them are host specific and must spend all or part of their lives within the host animal. Therefore the single pair of animals from each species had to carry aboard the ark the parasites that were adapted to living within or upon them. Although many of these are harmless freeloaders, others are pathogenic and often fatal to their host. Yet the fact that such organisms exist today demonstrates that they survived the flood, and the fact that they must inhabit their host shows how they survived.

The example of Homo sapiens will show the seriousness of the problem. Humans are sanctuary to over one hundred parasites, and many are host specific. Although the four species of human malarial parasites undergo sexual development in mosquitos, they must undergo further development in humans. Hence, a member of Noah's family must have had malaria at some point in his life and must have remained infected after the flood until the earth became sufficiently repopulated that the parasite passed to others. In similar manners, the vectors of many other parasitic infections are also specific to humans, such as the tapeworms Taenia saginata and T. solium, the intestinal worm Ascaris lumbricoides, the hookworm Leishmania tropia, the pinworm Enterobius vermicularis, three agents of filariasis, two species of Schistosoma, three species of lice, and many dozens more (Jones). Also, of course, the five types of venereal disease bacteria cannot survive outside their human abode.

These eight unfortunate souls were afflicted with enough diseases and discomforts to support a hospital-all as their part in "preserving life" through the great flood. And nearly every other animal on board-from Shem's lice to the right whales-had parasites of their own to cope with. What remarkable creatures they must have been; in order to ensure their survival they ha, d to be the strongest, healthiest, most fertile pair possible, while at the same time they had to carry a full set of debilitating parasites so as to guarante, , e their survival.

How was Noah assured that the proper complement of viable tapeworms was present in each rodent and each lizard waiting to come aboard? How could he confirm the presence of microscopic fauna in their tiny stalls? If a prospective passenger was lacking an essential flea, what could be done? Was there opportunity to correct any errors?

Verifying sex.

If just one of the teeming hoard of animals turned out to be sterile, that species would become extinct. Could Noah verify everyone's fertility? For that matter, could he even verify that the couple on the gangplank were male and female, when a great many animals, including 30 percent of the birds and even some mammals, are sexually monomorphic and cannot be distinguished without modern veterinary techniques or even hormonal analysis? Most fish are indeterminant as juveniles and will only become male or female when mature (Bond, pp. 415-416), while some female worms will change into males when starved (Hapgood, p. 78). No wonder Segraves proposes a miracle here (p. 16).

Creationists insist on a strictly literal interpretation of Genesis; so when those animals which reproduce by asexual budding, or the over one thousand thelytokous (all-female) species from insects to lizards, converged toward the ark, another special miracle would have been called for to fulfill the explicit command to take both male and female aboard. By the time Noah encountered the sea star, Asterina gibbosa, which begins life as a male and eventually becomes female, he must have been ready to throw in the towel in frustration.

Difficulties of travel.

The journey of the animals presents other remarkable facets. They traveled over hill, over dale, through the dense jungles, and across the mighty Edenic rivers without a single accident. No limbs were broken, no drownings occurred. Amazingly, not one perished at the paws of a predator; from the tastiest earthworm to the freshest frog, all marched past the hungry inhabitants of the forest with impunity. Orr stresses that "migration is hazardous. For species that engage in long migrations it may be a great strain on the bodies of the participants. There may be extended periods without food as well as long hours of travel. . . . Attrition through predation may be higher during migration" (p. 239). He also notes that getting lost can be a problem, especially for those traveling singly as opposed to flocks and herds (pp. 175, 240). But if the divine instinct often fails today's travelers, what chance did such unlikely wayfarers as eyeless cave fish, giant sloths, and sea urchins have of locating a specific acre in Asia? St. Christopher was clearly in his finest hour, performing literally thousands of miracles every day.

The botanical garden.

Perhaps with a vivid imagination we can picture this divine Pied Piper saga in action; but no such excuse can save Noah from his responsibility for gathering the seeds of the nearly half million plants that survived the flood. No premonition, however urgent, could cause a pine cone to commence rolling toward the ark; someone would have to go get it. Our biblical botanists would have to be able to identify fertile seeds and spores, find them at the proper season, and make sure that the storage area aboard ship would be suitable. In the damp depths of the ark, most seeds would either rot or sprout and then die for lack of nutrients and light. How did Noah prepare and maintain the special low-humidity containers necessary to ensure their dormancy? How did he control insects, rodents, and fungi? Seed storage is a complex technology and, without proper techniques, "no seed can maintain its viability for long" (Thomson, p. 100).

In addition, God told Noah to gather food for the various animals (Genesis 6:21), many of whom, as we shall see, have highly specialized diets. Hence, even if the animals could reach the ark unaided, an overwhelming burden would be placed upon our heroes with regard to the plant kingdom.

Boarding the ark.

At last this remarkable menagerie gathered before the gaping door of the great ship. Still the protective aura hovered over them, for natural enemies stood side by side without conflict: the mighty carnivores ignored countless opportunities to fill their stomachs; the panicky impulses of animals in strange surroundings were subdued; even the centipedes and beetles escaped extinction from the chance misstep of the elephant. This surreal tranquility extended to animals that were not among the elect-for the sounds and smells of the teeming throng undoubtedly piqued the interest of the denizens of the surrounding jungle, yet none of them took advantage of having a meal spread out before them on a silver platter.

The peaceful scene was about to come to an abrupt end, however. All at once the command went forth to board the ark, and pandemonium erupted. The Bible emphasizes that all the animals and human passengers entered the ark on the same day (Genesis 7:11-15). Simple division of our grand total shows that 44.66 creatures had to dash up the gangplank and through the door every second in order to fill the ark within twenty-four hours! Even if we grant that the parasites could hitch a ride with their hosts and many insects could go through at once, and if we simply count the vertebrates (including the seven pairs of birds), this still averages out to two per second. This was not merely a mad scramble for the door but involved weaving through the intricate maze of corridors until the correct cage-that one specific stall exactly designed to meet that animal's needs-was located, entered, and secured. It includes Noah's unenviable task of getting clams and piranhas, barely visible mites, and killer whales, into their quarters. How did our overworked crewmen wrestle all the huge aquatic creatures from the river to their aquaria in half a second, especially when improper handling can severely injure such animals? How did the "migratory instinct" guide the panicky porcupine to the right stall in the twinkling of an eye?

Looking back over this entire wonderful journey, from the flicker of illumination that separated two grazing gazelles from their herd to the frantic stampede to their stalls, one can only conclude that Jehovah should have had access to a Star Trek script and simply beamed the animals aboard, saving everyone a whole heap of trouble and conserving a substantial supply of his own mirific energy.

Surviving the Flood

Those that died.

No sooner had the last snail slithered aboard than the Lord accommodated Noah once again by supernaturally shutting the enormous door of the ark (Genesis 7:16). From this moment on, the die was cast, and everyone outside the ark was doomed. Sinful man and all his works were to be washed away.

It is worthwhile to pause here and wonder what became of this lost world, especially when we learn that it may have had as many as twenty-five billion inhabitants and a fairly high cultural level (Henry Morris, 1977, p. 80). Yet aside from some supposedly human footprints in early strata and two insignificant artifacts (Balsiger and Sellier, pp. 44-45), not a trace of this civilization or its renowned giants has ever been found. All of the hominid fossils that have been found-from Olduvai Gorge to the caves of France-represent degenerate postdiluvian tribes (Kofahl and Segraves, pp. 130-131). Henry Morris (1974, p. 119) suggests that these billions of people fled to the mountains and thus escaped burial while their cities were entombed so deeply that they can never be found. What remarkable tenacity these prediluvians had, clinging to the mountain tops even though they were submerged for five months as the waters surged "to and fro"! And their cities wouldn't have been buried any deeper than the ocean floor dwellers whose fossils are exposed abundantly. With Nelson, we are forced once again to the deus ex machina: "It was God's deliberate purpose to leave no vestige of prediluvian man remaining" (p. 161, his emphasis).

The flood not only destroyed wicked humanity. All of the innocent creatures on earth suffered and died in this God-ordained cataclysm (Genesis 7:21-23). Why? Whitcomb and Morris reveal that "sub-human creatures" which have been used as instruments of sin are punished (p. 465). But surely every animal on earth, many of which had never even seen a human, didn't deserve to be summarily drowned. What cruel hand of fate selected the two of each species to board the ark, leaving all the others behind without hope? These issues are beyond the scope of this article, but we merely mention them to indicate some of the many additional quandaries a literal acceptance of the flood story entails.

The size and effects of the flood.

We have alluded to the immensity of the deluge already, but to really appreciate it we should savor some of the remarks of the experts:

The Flood was accompanied by violent movements of the earth's crust and by volcanic activity of momentous proportions. Tremendous tidal waves and rushing currents scoured and deeply eroded the continental surface. Entire forests were ripped up and transported large distances to be dumped where the currents slowed. (Kofahl and Segraves, p. 226)

Even after the first forty days, when the greatest of the rains and upheavals diminished, the Scriptures say that the waters "prevailed" upon the earth for one hundred and ten days longer. This statement . . . would certainly imply that extensive hydraulic and sedimentary activity continued for a long time, with many earlier flood deposits perhaps re-eroded and reworked . . . . The only way in which land could now appear again would be for a tremendous orogeny to take place. Mountains must arise and new basins must form to receive the great overburden of water imposed upon the earth. (Whitcomb and Morris, pp. 266-267)

Yielding of the crust at even one point, with resultant escape of magmas and water or steam, would then lead to earth movements causing further fractures until, as the Scriptures portray so graphically, "the same day were all the fountains of the great deep broken up" (Genesis 7:11). Truly this was a gigantic catastrophe, beside which the explosion of the largest hydrogen bomb, or of hundreds of such bombs, becomes insignificant! (Whitcomb and Morris, pp. 242-243)

The worldwide ocean of the Genesis flood was swept by wind storms that would make modern tornadoes seem like a zephyr. (Schmich, p. 121)

There are perhaps five hundred active volcanoes in the world, and possibly three times that many extinct volcanoes. But nothing ever seen by man in the present era can compare with whatever the phenomena were which caused the formation of these tremendous structures. (Whitcomb, 1973, p. 85)

For once we can agree that creationist rhetoric has not been exaggerated. A cataclysm that could accomplish the largest percentage of the geological activity in earth's history in one year-events that uniformitarians assign to billions of years-would be so overwhelming that we cannot begin to imagine what it would be like. Yet into the jaws of destruction sailed a rickety wooden boat-oversized, leaky and unsound, carrying a cargo whose safety and protection was all important! It is utterly inconceivable that it could have survived even a few days of this maelstrom without being blasted to splinters-unless it was protected by the unceasing intervention of the deity.

The survival of the ark.

Curiously, when the talk turns to the fate of the ark, diluviologists suddenly paint a much rosier picture. Whitcomb, for example, has read that tsunamis (so-called tidal waves) in the open sea are of such low amplitude as to be hardly noticeable and would "thus have had very little effect on Noah's Ark" (1973, p. 73). But why mention these and omit wind-driven waves, which have been known to exceed one hundred feet in an ordinary hurricane? The winds that would make tornadoes "seem like a zephyr," blowing over the unlimited, unobstructed fetch of the entire globe, would have generated waves many times higher; arkeologist Meyer suggests a height of several miles (p. 57)! And what sorts of waves would be produced by the breakup of the "fountains of the great deep," the splitting of the continents, and the worldwide orogeny? The shock waves from present-day submarine earthquakes have been known to damage or destroy vessels far from land (Thrower, pp. 90-91).

Furthermore, there were at least two occasions when the ark was not in the open sea. As she sat on the Plains of Shinar, her first encounter with the deluge would most likely have been a mountainous tidal wave or flash flood or both, smashing her to pieces just as easily as it uprooted "entire forests." At the other end of the trip, the vessel was slammed into the side of Mt. Ararat and battered a few more days by the violently receding waters.

There were other hazards as well. Volcanic ash and molten boulders filled the air, while at least in the early stages of the storm vegetation rafts and the debris of civilization shot through the water like torpedoes. For most of the time, the ark was the only object projecting above the sea's surface, and, as such, it must have been subject to a continuous barrage of lightning, producing fires, splitting beams, and electrocuting soaked animals.

Then we have the puzzling currents of the flood, which flowed hither and yon, burying some places one week and uncovering them the next. For example, creationists tell us that the Llano Uplift of Texas remained a haven for men and dinosaurs while eight thousand feet of sediment was being deposited nearby (John Morris, 1980, pp. 182-185). Hence the ark should have also encountered swift-moving, riverlike currents and whirlpools, with frequent collisions against the outcrops that broke the surface. Noah neglected putting any kind of steering mechanism on the ship, leaving it completely at the mercy of the savage storm (Segraves, p. I I).

In what must be a first, creationists Balsiger and Sellier actually conducted an experiment (pp. 117-118). They had a scale model of the ark tested in a hydraulics lab and concluded from this that it could have withstood waves of over two hundred feet before capsizing. But even higher seas must have been commonplace in that fateful gale, quickly sending the boat to the bottom. It's a moot issue, however, since the entire test is vitiated by overlooking the ship's excessive size, which would have rendered it unsound in any weather.

Arkeologists cannot have their cake and eat it; they can't have a cataclysm of the magnitude of the biblical flood and still expect the ark to survive. Each year approximately two thousand ships succumb to the forces of the sea, in conditions that are like the horse latitudes compared to the deluge. These include structurally sound steel freighters larger than the ark, some of which have vanished so fast in a "mere" hurricane that people have even suggested a paranormal force behind their destruction (cf. Kusche, pp. 246-247). Who can forget the 229,000 ton supertanker, Amoco Cadiz, which ran aground off Brittany in March 1978 and was quickly broken in two by swells that were calm compared to those lashing Mt. Ararat? Yet the ark was adrift, without rudder or sail, for 150 days (Genesis 7:24) in a storm that would make "hundreds of hydrogen bombs" seem insignificant!

The fate of the cargo.

But mere survival is hardly the proper criterion of the voyage's success. The animals, many of them so sensitive that they have never yet been kept in zoos, had to make it through in good enough condition to reproduce and to spread over the earth. Hirst tells us that "wild animals should be subjected to a minimum of jolting and rolling during transport. . . . Rapid acceleration, sharp cornering, and sudden deceleration are to be avoided at all times" (p. 124). Broken legs and necks, bruises, and cuts are important considerations in even short hauls by truck, not to mention the panic most of the overcrowded creatures would experience. Even fish in tanks are severely affected by sloshing and jolting (Van den Sande). If indeed the ship avoided being reduced to toothpicks, anything on board larger than a grasshopper would have been pounded into a bloody, shapeless mass long before the last tidal wave crashed against the creaking hull.

Assuming that the chaos outside could somehow be drastically reduced, what special problems did the cargo pose? According to the time periods given in Genesis 7:9-11 and 8:13-14, based on the Hebrew Lunar Year of 354 days, the inhabitants of the ark remained there 371 days. How did Noah and his family take care of their charges during this long stay?

Animal hibernation.

Our Bible-believing biologists have devised a clever mechanism for easing Noah's task: hibernation. LaHaye and Morris tell us that the ability to hibernate is an "almost universal tendency" among animals and that, faced with "adverse conditions" and "extreme stress" they would slip into this state and hence be easily manageable (p. 252). Henry Morris agrees, attributing this behavior to "divinely ordered genetic mutations," and asserts that this is the best explanation available for these abilities today (1977, p. 98).

This "solution" is apparently an ad hoc idea into which none of its advocates even bothered to delve. If they had, they would have found that hibernation is far from "universal." In fact, only three orders of placental mammals-the Insectivora, Chiroptera, and Rodentia-plus some reptiles and amphibians display true hibernation. These are all small creatures; larger animals, including bears, are too big for true hibernation (Mount, p. 142). Most fish, birds, and invertebrates do not become dormant in any sense, and other forms of torpor, such as reptilian estivation, are physiologically dissimilar to winter sleep and could not occur in the same environment.

Furthermore, animals respond to "extreme stress" with panic and flight-not hibernation, which is a response to lack of food or cold temperatures. Crowded into the ark like sardines with every other species all about, tossed and slammed against their cages with the ear-splitting roar of the upheaval outside, quiet inactivity is the last thing one would expect to happen. Many animals are so nervous that they are difficult to keep in an ordinary zoo; if even true hibernators like bats are aroused by touching, what chance is there that any specimen would quietly curl up for a year-long nap?

Hibernation is not a simple siesta. Rather, "during the period prior to hibernation, an animal must make a considerable number of gradual physiological and metabolic adjustments" (Mayer, p. 962). These include an increase of fat deposition, gradual readjustment of body temperature, heart rate, and metabolism, preparation of the den and storage of food, and so on. Frogs and salamanders frequently overwinter in large aggregates; other amphibians sleep only under forest litter or in a few inches of icy water; lungfishes construct a mud cocoon. Timing is also vital, for, if exposed to cold at the wrong time of year, a hibernator will increase its activity in order to keep warm.

What opportunities did the migrating hoards have to prepare themselves and their cages for the long rest? Were the ark's spartan stalls provided with cozy dens and burrows? Newly arrived from near and far, the animals were stampeded, still exhausted from their march, into strange, frightening cells and, only a week later, were violently jolted onto their wild ride (Genesis 7:4, 10).

Finally, hibernation is a risky affair, rather than the refreshing nap portrayed by creationists. The animal loses about 40 percent of its body weight during the winter; prorated into the 371 days on board the ark, each would have been reduced to little more than a skeleton by the time the door opened. Even bones and teeth deteriorate, and the young frequently starve (Yalden and Morris, pp. 84-85). In snakes, the mortality rate may be as high as 30 to 50 percent (Shaw and Campbell, p. 84). On page 964, W. V. Mayer concludes:

The hibernator apparently is balanced on a very narrow line between the maintenance of life at a level that makes recovery from hibernation possible and a reduction of metabolism to a level that will lead to death. Evidence obtained from tissues indicates that the process of hibernation is a precarious method of survival at best and one from which many animals do not awaken. As a mechanism of species survival, hibernation seems effective; for the survival of the individual, however, it is an uncertain and dangerous process.

Yet on the ark, there were only individuals, hibernating in extremely adverse conditions for more than double the time that any animal normally is dormant. We must conclude that the animals on the ark did not experience any type of dormancy in any way resembling these phenomena in nature; the "divine mutations" produced a state closer to suspended animation, a sort of celestial cryonics (Segraves, pp. 83-84)-and we have another very impressive miracle.

Feeding the animals.

This supernatural quiescence has a curious twist, however, for the Bible plainly informs us that Noah was to take food on the voyage for the animals (Genesis 6:21). Hibernators do awaken from time to time to eat, and apparently these supersleepers did so also. Why? If the Lord was going to perform such a substantial modification of natural physiology as this impossible hibernation involved, why not make the miracle complete and dispense with the storage space for the food and the inconvenience to the crew of the feedings?

This is especially pertinent when the magnitude of the task is examined. For the total number of creatures on the ark, if each one received but one feeding during the voyage, and if all eight of the crew worked sixteen hours per day at the chore, each animal would wind up with just 44.3 seconds of attention during the entire year-long period! Some would have their meal on the first day, while others waited until they were nearly starved. The poor attendants would have to carry out their chores in the violently pitching vessel and in inky darkness (since lanterns could easily drop and start a fire). They would have to find the correct food and somehow locate the right cage in the mind-numbing maze. When they found it, they would have to arouse an animal that could sleep through the raging chaos; the food could not be left in the troughs for it would spoil or spill. Then it's back down the slippery corridor to the storage bins for the next meal-on a perfect schedule, without duplicated efforts or mistakes-all in less than a minute!

Unfortunately, many animals are not physiologically capable of surviving on an occasional meal, however large, and a meal once a year-or once a week-would mean death. Some birds eat continuously during daylight and suffer when taken to regions with short winter days (National Research Council, 1977, p. 28), and some fish browse constantly and are unable to utilize infrequently given foods (Wickins and Helm, p. 117). Rodents, cud chewers, and insectivores are others in the "continuous feeder" class (Gersh, p. 60). Thus it appears that the "hibernation model," cleverly concocted to relieve Noah of an unmanageable work load, is vitiated by the simple scriptural requirement of providing food for the voyage.

Special dietary needs.

There are many other problems associated with the feeding. The first concerns the carnivores: where did Noah get the huge quantities of fresh meat required by these animals? The creationist response is that God (miraculously) altered them so that they could thrive on a vegetarian diet during the voyage. Although some aver that the eating of meat never occurred anywhere until after the flood, Whitcomb and Morris discuss at length the change from herbivorous to carnivorous physiology, which they date to the Fall of Adam (pp. 461-464). Thus these animals were originally vegetarian, then became meat-eaters after the Fall, vegetarians again for the year of the flood, finally returning to their carnivorous ways afterwards. Three times the Lord magically changed the physiology and anatomy of a substantial proportion of the animal kingdom. And if this is true of carnivorous mammals, it must also be so for insect-eating birds, amphibians, reptiles, for the multitudes that live on fresh fish and other aquatic creatures, and for arthropods which eat other invertebrates. Were the slender, sticky tongues of tamanduas, pangolins, and other anteaters, so difficult to feed in zoos, altered to eat hay? Were vampire bats and mosquitos able to substitute tomato juice for fresh blood? Did the whales adapt to kelp instead of krill? And what of our ever-troublesome parasites? Were tapeworms and leeches content to spend a year sucking on an old log? God was remodeling digestive systems right and left!

Even if everyone ate only plants, there were still enormous obstacles. Many animals have highly specialized diets: koalas eat only certain types of Eucalyptus leaves; the giant panda eats bamboo shoots; three-toed sloths so prefer Cecropia leaves that they are almost impossible to keep in captivity. Primates need fresh fruit; many birds develop cramps and spasms if they don't get sufficient calcium; desert rodents are poisoned by excessive protein; and the list goes on (cf. Wallach and Flieg; Fiennes). How did Noah know what foods to get, how much and where to get them?

How were the stores kept from rotting during the lengthy voyage? Even hay rapidly becomes moldy and unusable.

Young insists that feeding troughs be cleaned daily and uneaten food removed to prevent decay (p. 137). Giraffes and moose must have their troughs high or they can't reach them, while animals with large antlers can't get their mouths into a basket placed against a wall. Carnivores deprived of bones to chew develop peridontal disease (Bush and Gray); rodents, too, need to gnaw or their teeth will overgrow (Orlans, p. 247). The tearing beak of eagles, the seed-cracking beak of parrots, the bill strainer of flamingos also overgrow if unused (National Research Council, 1977, p. 27). Many animals, from fish to snakes, penguins to bats, will only eat living food because they must see it move to seize it (Fiennes; Gersh). Even praying mantises eat only live food and will eat each other if nothing else is available. Did Noah know this?

Storage of food and water.

Where did Noah find room for all these provisions? Even if the animals ate only a few times during the voyage, these must have been hearty meals and a lot of feed was required. Elephants consume three hundred pounds of hay per day, hippos eighty to one hundred pounds. A large walrus eats forty pounds of fish daily, a lion sixteen pounds of meat; what would be the equivalent in grain? Whales consume several tons of krill per day when feeding (Lockley, pp. 87-88), and many insectivores and birds eat their body weight every twenty-four hours. Neubuser says that in the Frankfurt Zoo each year "sixty tons of horse, cattle, and whale meat are required to satisfy the demands of the carnivores. The boxes of cereals and oil seed, each containing about a hundredweight, if put end to end, would stretch for a distance of over half a mile. The annual consumption of fruit, vegetables, roots, and green clover would fill fifty freight trains; hay and straw, thirty-five goods wagons" (p. 165).

Lest these burdens start to overwhelm us, we find Rehwinkel discussing a theory that Noah possessed a "mysterious oil" of supernutrative powers-one drop of which would sustain life (p. 75). In the creationist Land of Oz, why not?

Although water was the most abundant substance around, it was muddy, salty, and full of volcanic pollutants. Even the water falling from the skies would have been useless, since the tremendous level of volcanism would have turned it to poisonous acid rain. For his animals, Noah needed large quantities of fresh, clean water, kept in troughs and inspected frequently. Where did this come from? How was it stored and distributed? Conditions being what they were, it must have splashed out of the troughs shortly after they were filled, mixed with food and waste to form a stinking, slippery swamp all over each deck, while the reserves were rapidly choked with algae to form an undrinkable swill.

Sanitation and water disposal.

The mention of waste brings attention to that problem. All authorities on animal care insist on the cleanliness of the stalls, urging the daily removal of waste and soiled bedding. Neubuser remarks that "the removal of zoo waste presents almost insuperable difficulties" (p. 170); on the ark these must have multiplied manyfold. Creationists Balsiger and Sellier suggest that the bottom deck was used to store slurry, which accumulated to 800 tons during the voyage. However, a single adult elephant could produce 40 tons during this time (Coe), and there were many creatures even larger. Our average animal, the sheep, produces 0.34 tons per year; poultry, 0.047 (Sainsbury and Sainsbury, p. 110). Multiplying the number of vertebrates by 0.34, the seven pairs of birds by 0.047, yields 25,508 tons of waste-six times heavier than the ark itself! Of course, hibernation would greatly reduce this quantity, while the invertebrates and dinosaurs would add to it. Whatever the total, it would have been an awesome amount on the overcrowded boat, a breeder of infinite numbers of pathogens, and a source of noxious, choking fumes.

A comparison with Lamoureux's Guide to Ship Sanitation is instructive. Complex plumbing systems of pipes and pumps, air-gaps and back-flow valves, filters and chemical treatments are necessary to provide potable water and dispose of sewage. Waste is treated and dumped overboard, not discharged to the bilge as on the ark. Such technology was clearly beyond Noah's ability and the maintenance capabilities of his tiny crew; yet, if ever it was needed on a voyage, this was it.

Specialized needs of animals.

"The animals in a modern zoo require a thousand and one small, seemingly insignificant attentions and we must constantly strive to discover their needs." Thus writes Dr. Heinz Hediger of Zurich Zoo, introducing us to a host of additional headaches with which Noah would have to deal.

Many animals would not survive long in barren stalls but would need to have elements of their natural environment present. Squirrels and sloths need trees to climb; the latter are almost helpless on the ground. Armadillos, viscachas, and others require soil in which they can scrape and burrow; capybaras and tapirs must have pools of water for bathing; and otters require running water. The extremely delicate platypus would have to be maintained with a device consisting of a water tank, a nest, and tunnels with rubber gaskets to squeeze water out of the platypus's fur to prevent the nest getting wet and the animal developing pneumonia. Ungulates in transport should be made to stand up hourly to revive circulation in their limbs. Elephants and hippos develop dermatitis unless they can bathe frequently (cf. Crandall; Hirst; Neubuser).

Wading birds develop leg weakness and should be transported in special stockings; peacocks and long-tailed pheasants may need their tails splinted and wrapped in bandages. Woodpeckers' cages would need a special coating, and many other animals, from termites to rodents, would gnaw through a normal stall. Excessive moisture is "extremely deleterious" to most reptiles (Kaufield), while low humidities would prove fatal to many amphibians. Burrowing invertebrates, such as worms, crabs, and clams, will perish without proper substrate.

Perhaps the greatest difficulties arise with marine organisms. Most of them are extremely sensitive to slight changes in temperature, salinity, pH value, and other factors, and their aquaria require constant monitoring. Many need large, round tanks to prevent them from knocking against the sides, and some tanks must have a polyurethane foam to guard against injury from rubbing. Complex filtering systems-unavailable on the ark-are necessary to remove waste; most fish require a high degree of cleanliness. Hadal dwellers must be kept in special high-pressure tanks (cf. Backhaus; Hawkins). Of course, a system of active aeration is necessary or the fish will suffocate-yet a fragile jellyfish can be damaged by an oxygen bubbler. Some sharks will sustain tissue damage from lying still as little as five minutes and may have to be stimulated by an attendant when in a captive environment (Gruber and Keyes, p. 383). Even humble planarian worms are likely to die if their water becomes "even slightly contaminated" (Orlans, p. 49). The National Research Council concludes: "Despite the best care and equipment, some marine species will not tolerate capture and transport" (1981, p. 53).

Ventilation.

Ventilation would have been another major concern. The Bible tells us that Noah placed a window one cubit square at the top of the vessel (Genesis 6:16). Creationists, basing themselves on "eyewitnesses" who have seen the ark in modern times, enlarge this to a row of windows along a catwalk on top of the ship and postulate a "wind-deflecting system" to get the air below decks (Schmich). In any case, the window(s) had shutters, for Noah opened them to release the raven and dove. Considering the mountains of water constantly washing over the ship, they were probably closed most of the time to prevent swamping.

Open or shut, the arkeologists' enthusiasm is premature. Sainsbury and Sainsbury give a number of equations and tables for calculating the ventilation of barns (p. 166ff), and it is clear that when the openings are at the same elevation on the building, especially if near the top, air circulation will be very poor. This would be particularly acute in the densely packed, three-tiered ark: virtually no fresh air could reach the lower decks. The result would be a rising concentration of dust and microorganisms, condensation on bedding and floors, and resultant chilling, loss of appetite, and susceptibility to respiratory disease.

The lack of ventilation would produce particularly dire consequences with respect to the tons of waste accumulating in the no-man's-land of the bottom deck. Besides being a nursery for every conceivable pathogen, it would also unleash large quantities of such toxic gases as ammonia, hydrogen sulfide, and methane. Hydrogen sulfide, for example, leads to appetite loss and hyperexcitability at concentrations as low as twenty parts per million-yet agitation of stored slurry, incessant on the ark, can elevate levels to 800 ppm (Sainsbury and Sainsbury, p. 207). These gases also pose the potential for an explosion. Methane, which composes roughly 55 percent of typical landfill gas, is highly explosive at concentrations of 5 to 15 percent oxygen (Emcon Associates, p. 35; Noble, pp. 157-158). At this ratio, even a few hundred tons of waste would rapidly convert the ship into a floating bomb, needing only a flash of lightning, a glowing volcanic cinder, or the inadvertent lighting of a lantern to blast the vessel and its priceless cargo to the bottom of the sea.

Light and temperature levels.

In the depths of the ship, far from its tiny, shuttered windows, with thick cumulo-nimbus and dense layers of volcanic ash above, the darkness must have reminded many of the cavernicoles of the black tunnels they had recently vacated. Lanterns, as we have mentioned, posed too much of a fire hazard to be used-this was a danger in even ordinary sailing conditions (Thrower, p. 85). Yet animals deprived of light, particularly the young ones which creationists wish to put aboard, often have poor vision and even suffer deterioration of optice nerves and retinae (King, pp. 30-31). Aquatic creatures, too, are sensitive to even slight variations in the quality of light (Backhaus, p. 197).

Fish are also highly sensitive to temperature, and separate tanks at carefully regulated levels are necessary for successful aquaria (Atz). How did Noah accomplish this? As his boat sat in the sweltering Shinar tropics waiting for the rain, the heat inside must have become suffocating to many. Polar animals could not have made it through. Chinchillas, snow leopards, and many others-even frogs-are also apt to perish in hot conditions. Reptiles not only require an optimum temperature level, dangerous if exceeded, but must have it reduced cyclically to simulate diurnal and seasonal rhythms (Peaker). As the flood progressed, the temperature may have remained high due to volcanism; alternatively, it may have begun declining with the lack of sunlight (remember, the Ice Age followed immediately afterward). Either way, as the ark sat perched at fourteen thousand feet on Mt. Ararat and the seas slowly subsided, air pressure and temperature declined until the luckless lowlanders found themselves in thin alpine air and the first snows of the new dispensation as they waited to disembark. If you endured the oven at the beginning, you froze at the end!

Problems for the crew.

It is useless to continue discussing the animals. We must pass over the problem of exercise for the beasts and birds and not even contemplate the broken limbs, bruises, lacerations, and concussions from the nightmarish ride. The diseases, too, were far beyond Noah's veterinary competence. And what about reproduction? Some creationists deny that it took place; others say it did. Segraves suggests a kind of divine birth control (p. 85). In either case, we can feel confident that flies, mosquitos, and all sorts of vermin multiplied astronomically even if no higher species did.

Yet even with the miracle of hibernation, the task facing Noah and his crew was absolutely insuperable, barring yet another titanic intervention by Jehovah. A random sampling of over one hundred zoos from the 1980 International Zoo Yearbook showed a ratio of 25.4 animals per zoo staffer-experienced workers supervised by highly trained experts in conditions infinitely superior to the ark's. At this ratio, the great boat would have needed a staff of 151,926 to care for every creature aboard! Noah had eight.

Still other chores awaited our harried helmsman. Although he was fortunate not to have had to navigate or to manage engines that might break down, some maintenance would still have been necessary. Boat rot is present in every wooden vessel and is enhanced by moisture and poor ventilation. Duffett recommends a thorough inspection from stem to stern, with flashlight, awl, and hammer, every two months (p. 149). There would have been trouble with teredos, tiny, wormlike mollusks that eat their way through wood and riddle planks and timbers with small holes, which makes them the "greatest hazard to wooden hulls" (Noel, p. 85). Then, too, in this awesome storm, there would undoubtedly have been major breakage and splintering of stalls, beams, floors, and myriads of other accidents which normally entail substantial time in drydock-all of which would have had to be located in the dark and somehow patched well enough to last until the ship made Ararat. We have already noted how leaky were large, overburdened wooden ships, and, in these mountainous seas, continuous pumping would have been essential to keep the ark afloat. Smaller, better-built vessels can take on a foot or more of water an hour; therefore, "crews could become so completely exhausted by pumping as to be barely capable of working the ship" (Thrower, pp. 89-90). A much larger, more experienced crew would be necessary for maintenance alone, not counting the impossible zoological chores.

Balsiger and Sellier talk about the life of leisure aboard the ark, even mentioning the "woman's touch" in the family quarters (p. 134). Segraves speaks of an entire deck devoted to "recreational facilities" (p. 16). Such is not the picture that emerges from our study.

Seafaring life was never easy in olden times: food was monotonous and rationed and often spoiled; water was scarce; sanitary conditions were incredibly bad; fire and storms posed constant threats; and diseases, such as cholera, yellow fever, and malaria, often decimated entire crews (Pohjanpalo, pp. 100-101). On long voyages, scurvy was a constant terror, and extra men were always taken because many died or became too ill to work. The "romance of the sea" was so unattractive that, despite poverty and high unemployment, no nation ever had enough sailors to crew her ships (Phillips-Birt, pp. 213-216). Thrower concludes:

The conditions of life for the ordinary sailor must have been little short of grim throughout the history of sail. . . . Think what these ships were like . . . wet and stinking, bad food, sea scurvy and fluxes rampant, and incessant toil. Then there were the bugs, the rats, and the cockroaches. (p. 99)

What was grim for these poor souls must have been pure hell on board the ark. It is a wonder that anyone limped off the sacred ship except the flies.

Disembarking

Landing on Ararat.

Finally one day, a typically gargantuan wave sent the ark crashing into the cliffs on Mt. Ararat, and the long voyage was through. But Noah's luck was still running badly, for he had literally gone from the frying pan into the fire, landing on an active volcano. LaHaye and Morris tell us that Mt. Ararat more than doubled its height during the flood, and they know of lava from these very eruptions that is hot yet today (p. 8)! Imagine what life was like during the 214 days between the ark's grounding and the animals' release (Genesis 8:4). Constant rumblings, earthquakes, and landslides threatened destruction; fumaroles vented hot steam and sulfurous gases on all sides; occasional showers of ash and perhaps even lava added to the misery; and thunderstorms, with lightning, hail, rain, and snow, made many nostalgic for the open sea.

Before he set the animals free, Noah devised a scheme to determine if the land was dry. He went to the ravens' cage, and later to the doves', and, without a second thought, aroused them from a dormancy that all the chaos of the deluge had been unable to disturb. Out the window they went: the raven never returned; the dove came back twice, then she too disappeared. Noah concluded that the earth was safe once again (Genesis 8:6-12).

After the dove failed to return, Noah decided that it was just about time to disembark. Instead of simply opening the door, he "removed the covering" of the ark (Genesis 8:13). Balsiger and Sellier indicate that this means that Noah tore holes in the top deck, which modern visitors to the wreck claim to have seen. Noah did indeed have his eccentricities! For fifty-six more days they remained on the ark while the earth dried, waiting for God to sound the liberty call-time enough to allow rain, snow, and mudslides to cascade through the holes in the roof and torture the miserable animals inside.

Release of the animals.

Hirst advises, "The release site should be level, free of holes, large stones, and low shrubs, and should have adequate visibility" (p. 125). A more different location for the ark's survivors would be hard to imagine. Tired and weak, battered and bruised, nearly blind from a year's darkness, they began their exodus by clambering up through the roof and leaping forty-five feet to the rocks below. From here it was a perilous trek across hoof-splitting fields of jagged lava, through rushing, boulder-strewn streams and icy snowbanks, and onto the mud flats far below. Landslides and volcanic hot spots were ever-present dangers. Modern-day Ararat has often bested experienced mountaineers; what were the chances for the miserable wretches from the ark? They should have panicked in the radically unfamiliar terrain and stampeded over the nearest cliff.

While the descent was difficult enough for most animals, for some it was simply impossible. Tree-dwelling sloths, eyeless cavernicoles, tropical snails, the legless caecilians of Seychelles-these and countless others should have seen the sun set on their species on the harrowing heights of Ararat. And the myriads of aquatic creatures, from starfish to sharks, had to be crated and hauled down the mountain by the eight aching crew members and deposited in the nearest river in the hopes that, before they died, they could somehow swim to waters suitable for each. How they managed this with hundred-ton whales is just one more mystery for the creationists to ponder. It is evident once more that supernatural assistance was required in this phase of the journey.

Survival and redistribution.

The animals had just endured the longest, most severe hibernation ever known and would have expected to awaken to a springlike world with abundant food. Instead they were treated to a landscape like that of Mt. St. Helens-only worse.

As we have seen, plant seeds lay beneath thousands of feet of sediment and lava and the surface was barren except for one miraculous olive tree, which was no doubt chewed to the stump immediately. Creationists maintain that the ground was littered with carrion. This, too, is doubtful; but, even if true, it would be the occasion for another remarkable marvel: herbivores turned carnivores turned herbivores were changed once more into meat-eaters, only this time they were specifically given a craving only for rotten, water-logged carcasses rather than the tasty living animals stumbling all about. Then, somewhat later, after sufficient "replenishing" had taken place, they were altered one final time into their present forms! In actual fact, it seems that there must have been a period when all the animals were programmed like the serpent in Eden to subsist on "dust."

For Noah, one more task remained. After disembarking, he built an altar to the Lord and offered burnt offerings "of every clean beast and of every clean fowl" (Genesis 8:20). Biblical scholars generally state that the reason why Noah took a dozen more of each clean animal was so that he could have extras to sacrifice-a sacrifice that must have amounted to the destruction of hundreds of thousands of the precious animals which had endured all the perils of the storm. So the animal population was drastically reduced in this manner, and the Lord savored the smell and said that he would never send a flood again (Genesis 8:21).

But for the luckless animals that remained after the sacrifice, no doubt terrorized by the smell of their cooked comrades, many months of toil and tears still awaited as they began repopulating the earth. A large number of marsupials, found today only in Australia, made the long journey to that continent, which, strangely enough, is the only place where fossils of their progenitors are found. Even stranger is the fact that such fragile creatures as the platypus and the blind marsupial mole raced across the land bridge quicker than Malaysian tigers and other robust placentals. In a similar vein, the ceboids (New World primates) found their way to South America, again, the very region where their fossil ancestors had thrived. The elephant bird, a nine-foot, thousand-pound giant, decided not to remain on the mainland like the ostrich but splashed across the sea to Madagascar. In similar fashion, the dodo headed for Mauritius, the solitaire to Reunion, the white dodo to Rodriguez, the kagu to New Caledonia, and the kiwi to New Zealand-all flightless birds who swam to remote islands to make their only homes.

The fish of family ("kind") Comephoridae somehow crossed Asia to live in Lake Baikal, while the family of electric eels opted for the trans-Atlantic trip to South America. The gila monster and Mexican beaded lizard, the only members of family Helodermatidae, chose not to stay in convenient Asian deserts but journeyed through Siberia and across the Bering land bridge, Alaska, and Canada to arrive in the American Southwest, accomplishing this feat during the same Ice Age that creationists say decimated dinosaurs and buried mammoths! And all of this occurred despite the reproductive bottleneck of a single male and female, in which the slightest mishap, even a chance separation in the unknown wilderness, would have meant instant extinction.

The plant seeds that Noah had stored on board had to somehow be distributed around the world to climates and soils where they could grow. Two thousand species of cactus had to find their way to the New World while avoiding the arid lands of Asia and Africa. The giant sequoia and redwood trees had to reach the Pacific coast of North America and produce, from the handful of seeds in the ark, the magnificent forests that date to within a few centuries of the flood. Who carried the double coconut to the Seychelles, its only home, or planted the endemic flora atop the towering peaks of Venezuela's "Lost World"? How did the post-diluvian botanists determine which seeds would sprout only on the tundra and which required brakish marshes? The Bible has our patriarch and his family return to the simple pastoral life they once knew, leaving no one to handle the impossible chores of re-establishing the global ecosystem.

But why go on? The geographical distribution of animals and plants is a powerful piece of evidence for evolution and is satisfactorily explained only by that theory. In a simple creation model, biogeography becomes merely quixotic; when the straitjacket of the flood is added, with a rapid distribution from a single point in the Middle East, during an Ice Age, resulting in a few centuries in the complex ecological patterns seen everywhere on the earth today, the whole thing becomes completely impossible and incomprehensible. So, the most tremendous series of miracles of all brings down the curtain on this amazing adventure.

Conclusion

The nature of the story.

When one reads the story of the great flood in the book of Genesis, one is struck by the matter-of-fact style of the narrative. While it definitely has the larger-than-life flavor typical of legends, the reader would not suspect that he or she is dealing with the bizarre impossibilities we have detailed above. After all, the ancient Hebrews lived on a small, disc-shaped world with a dome overhead and waters above and below. There were only a few hundred known animals, and subjects such as ecology, genetics, and stratigraphy were not even imagined. The deluge was a mighty act of God, to be sure, but nothing that the ancient Hebrews would have found too extraordinary.

When, however, this same story is brought into the twentieth century and insisted upon as a literal account of historical events, a considerable change is observed. No longer a simple folk tale, it has become a surrealistic saga of fantastic improbabilities. Events which seem relatively straightforward at first glance-building a boat, gathering animals, releasing them afterwards-become a caricature of real life. The animals themselves are so unlike any others that they may as well have come from another planet; genetic Frankensteins with completely unnatural social, reproductive, and dietary behavior, they survived incredible hazards yet remained amazingly hardy and fecund.

In fact, these sixty-eight verses of Scripture, when interpreted literally, are crammed with more miracles than any comparable piece of literature anywhere on earth-miracles that are often pointlessly complicated and unedifying. Building one large ship of wood rather than many small ones, landing it on a volcano instead of a plain, preserving all five varieties of venereal disease while permitting thousands of species to become extinct-these examples plus more add up to a thoroughly senseless level of supernaturalism. If there was ever a situation in which Hume's distinction between the credibility of miracles and the credibility of miracle-tellers applies, this is it.

How can we account for this transformation? Put simply, the tale of the ark grows taller in inverse proportion to the advance of science. Two centuries ago, when biology and geology were in their infancy, the theory of a worldwide flood as a major event in the earth's physical history seemed perfectly plausible and, in fact, was advocated by various scientists.

But as geology progressed and as evolution gradually achieved a position of fundamental importance, the concepts of biblical literalists were shown to be untenable and were falsified. At the same time, the disciplines of biblical criticism, comparative religion, and archaeology uncovered the true origins of these stories and myths and showed that they were a natural part of the religious development of the Near East.

The nature of creation-science.

Most people, including most Christians, have been able to accommodate themselves quite satisfactorily to these changes. But there are others who cannot and who, with a flush of bravado, have clung tighter to their beliefs the more impossible they have become.

We would ask the creationists if they would consider simpler alternatives to their present ark theory. Since one ship is far too small, how about several? Since eight people are far too few, why not crew the ark with eighty? For that matter, what is wrong with having a flood of many years, long enough to accomplish everything diluviologists demand, during which righteous Noah and his family were whisked to safety aboard a fiery chariot, Elijah-style, with the animals and plants simply being re-created afterwards? These or any number of additional hypotheses would simplify the story and would require substantially fewer miracles. Even re-creating all life would expend far less divine energy than the complicated manipulations needed to preserve it.

But merely to pose such questions is to answer them, for the creationists already "know" what occurred and seek only to confirm it. As Henry Morris concludes, "But the main reason for insisting on the universal flood as a fact of history and as the primary vehicle for geological interpretation is that God's word plainly teaches it! No geologic difficulties, real or imagined, can be allowed to take precedence over the clear statements and necessary inference of Scripture" (1970, p. 33).

It is within this framework that creation "science" sets about its task, with the predictable result being nothing more than old-fashioned apologetics-just enough rhetoric to assuage the doubts of those who are ready to believe anyway. Most of the difficulties, from ancient shipbuilding skills through the destructiveness of the storm to the landing on an active volcano, are swept aside with one or two irrelevant comments. What little research is done, such as on the hardiness of seeds or the capacity of freight trains, is vitiated by considerations so simple they seem hard to overlook. Ad hoc hypotheses, such as the theory of kinds or the hibernation model, are cooked up to suit the occasion, reminding one of historian W. E. H. Lecky's remark about "the tendency . . . to invent, without a shadow of foundation, the most elaborate theories of explanation rather than recognize the smallest force in an objection" (1:345). By the time we read of fish adapting to the "gradual" change in salinities or of dinosaurs "somehow surviving" outside, we begin to wonder if the creationists can take themselves seriously.

When even these nonsensical suggestions fail, the apologists have no qualms about resorting to the interpretive wastebasket: miracles. Had there been any scenario for the gathering of the animals and for their care aboard the ark which had any semblance of plausibility, we can be sure that it would be highly touted as "proof" of the scientific accuracy of Genesis. As it is, a virtue is made of necessity and we are told that the supernatural is an essential element demonstrating the divine character of the catastrophe (Whitcomb, 1973, pp. 17-42).

But since miracles are by definition violations of the laws of nature and hence beyond experimental scrutiny, any theory that must employ them loses its status as science. As Mueller has recently written, "Science . . . became a unique attempt to explain the observed world in its own terms-that is, without introducing supernatural forces. In all history, science has never been forced to resort to a supernatural or miraculous hypothesis to explain a phenomenon" (p. 17). Yet for creationism, the deluge, with its miraculous rescue of the animals, is not a minor incidental but a key feature. Without it there is no creationist explanation for sedimentation, orogeny, large-scale erosion, fossils, coal and oil, glaciation-or even the phenomena of migration and hibernation. The universal flood is a part of all "scientific" creation models and of most draft creationism legislation being pushed across the nation. Yet by its proponents' own canons, it is not scientific and consequently has no more business in the science classroom than a ghost story.

The failure of the effort.

It has by now become abundantly clear that the case for the ark utterly and completely fails. Despite the clever ingenuity of its proponents, nothing, from the trickiest problems to the tiniest details, can be salvaged without an unending resort to the supernatural. This includes so many pointless prodigies, so many inane interventions for no reason other than to save a literalistic Bible, that religion itself is cheapened in the process, not to mention the total abandonment of any semblance of science. No doubt in days to come some erstwhile arkeologists will concoct "solutions" to some of the difficulties we have raised, but no intellectually honest person can any longer pretend that the legend of Noah can possibly represent a historical occurrence.

It is also quite obvious that the creationists are not engaged in any meaningful search for the truth concerning origins. They are committed in advance to a particular creed, and the facts exist only to be explained away. Apparently they are not even sincerely curious about prehistory, since they maintain that Genesis contains all the information on this subject that we need to know. As Henry Morris writes, "If we are to know anything about the creation-when it was, what methods were used, what order of events occurred, or anything else-we must depend completely on divine revelation" (1977, p. 14).

In fact, the real raison d'etre for the entire creationist movement has nothing to do with science at all; it is evangelism pure and simple. Kofahl candidly confesses that "supposedly scientific theories such as evolution which contradict the Bible can cause some people to doubt the Bible and thus hinder them from coming in humble faith to Jesus Christ for salvation" (p. 141). In the specific instance of Noah's ark, its "confirmed discovery . . . would open the door for witnessing to many people who may before have been indifferent" (John Morris, 1973, p. 109) and "our attention should then be focused on . . . our present day Ark of Salvation, Jesus Christ" (Ikenberry, p. 69). Before our eyes, creationism-complete with seminars, debates, institutes, "technical" journals, and major campaigns to sabotage public education and scientific autonomy-dissolves into nothing more than a scheme to proselytize conversion to fundamentalism.

Our study of the epic of Noah has two results: we have shown beyond any reasonable question that such a voyage never took place and could not possibly have ever occurred. And we have demonstrated that those who accept this tale are using not knowledge but faith-faith of that irrational variety expressed in the old quip as "believing something that you know isn't true."

# data[].attributes.attachment_link.description
Building the Ark Accommodating All Those Animals Leaving Some Things Behind Sizing Up the Load Gathering the Cargo Surviving the Flood Caring for the Cargo Disembarking Conclusion Bibliography Suppose you picked up the newspaper tomorrow morning and were startled to see headlines announcing the discovery of a large ship high on the snowy slopes of Mt.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
אביחי גוטליב

# data[].attributes.attachment_link.title
מצגת שלד לתכנון פרויקט - תיבת נוח.pptx

# data[].attributes.attachment_link.title
מתווה הקורס הגדרת זמנים

# data[].attributes.headline
לחשוב אם יש עתיד לקורס כזה?

# data[].attributes.subject
לחשוב אם יש עתיד לקורס כזה?

# data[].attributes.body
1. האם יש ערך לקורס משותף בקבוצת מורים רחוקים אחד מהשני? שלא במלמדים באותם מרכזים?
2. האם יש מה לתרום ולהיתרם האחד מהשני?

# data[].attributes.headline
לנסות לבנות 13 שיעורים

# data[].attributes.subject
לנסות לבנות 13 שיעורים

# data[].attributes.body
בכל נושא שיעור חקר ושיעור מסקנות + איסוף לתוצר

שיעור 1 אולי הכרות כולל חקר קצר ותצוגה ושיעור 2 חלוקה לקבוצות עבודה ובחירת נושאים

# data[].attributes.headline
לברר כל מורה

# data[].attributes.subject
לברר כל מורה

# data[].attributes.body
משך : סמיסטריאלי - 15 מפגשים
גיל - ?
יום בשבוע?

# data[].attributes.headline
גידול צמחים הידרופוני

# data[].attributes.subject
גידול צמחים הידרופוני

# data[].attributes.body
התפלה
גידול צמחים

# data[].attributes.headline
שיעור פתיחה רעיון 1

# data[].attributes.subject
שיעור פתיחה רעיון 1

# data[].attributes.body
לחפש סרטוני אסונות ולהראות את העולם מתחת למים ובכדי להכניס אותם לאימג' של הדחיפות של העניין

אחכ שמש אסוציאציות על מה צריך לשמור בכדי שנמשיך להתקיים ויינסו לרכז נושאים וראשי פרקים שיההווה עבודת היקר שלהם בהמשך

# data[].attributes.body
פוד קאסט מה נאכל ב 2051

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
שידור נוסף, עם תיקונים ותוספות, לאחד הפרקים המוקדמים של התשובה. במיקרוגל אפשר לחמם פיצה בדקה. למה אין מיקרוגל שיכול לקרר באותה מהירות? ואיך השאלה הפשוטה והתמימה הזאת מובילה ישירות לסוף היקום? עכשיו גם עם מאוורר! https://www.ads.ranlevi.com/2021/07/12/yangodeli-hatshuva-microwave-rerun/

# data[].attributes.attachment_link.title
התשובה עם דורון פישלר Hatshuva With Doron Fishler - [התשובה] מה נאכל ב-2051?

# data[].attributes.attachment_link.description
אם הוזמנתם לעשות על האש ב-2051, איזה מין בשר תביאו? מתברר שיש סיכוי טוב שהאוכל בעוד 30 שנה לא יהיה בדיוק אותו האוכל של היום. על הסיבות בגללן נצטרך לשנות את האוכל, והניסיונות להמציא את האוכל של מחר. כולל חרגולים. הפרק בשיתוף רשות החדשנות. האזנה נעימה, דורון פישלר.