# data[].attributes.headline
Товкайло,Зинченко,Чаблуковська

# data[].attributes.subject
Товкайло,Зинченко,Чаблуковська

# data[].attributes.attachment_link.title
Рекомендації щодо проведення прогулянок-походів, цільових прогулянок та екскурсій за межі ДНЗ

# data[].attributes.headline
Товкайло,Зинченко,Чаблуковська

# data[].attributes.subject
Товкайло,Зинченко,Чаблуковська

# data[].attributes.attachment_link.title
структура екскурсий

# data[].attributes.headline
Товкайло,Зинченко,Чаблуковська

# data[].attributes.subject
Товкайло,Зинченко,Чаблуковська

# data[].attributes.attachment_link.title
При організації екскурсій за межами ДНЗ

# data[].attributes.headline
Товкайло, Зинченко,Чаблуковська

# data[].attributes.subject
Товкайло, Зинченко,Чаблуковська

# data[].attributes.attachment_link.title
Плануваня екскурсии

# data[].attributes.headline
Товкайло, Зинченко, Чаблуковька

# data[].attributes.subject
Товкайло, Зинченко, Чаблуковька

# data[].attributes.body
Таким чином, екскурсії допомагають розширити уявлення вихованців про екологічних системах (парків, водойм), сформувати уявлення про їх «життя» протягом року, поспостерігати, які зміни відбуваються з кожним природним об'єктом залежно від сезону, навчитися любити і оберігати навколишнє середовище, виражати свої емоції і почуття при взаємодії з природними об'єктами, освоювати навички правильної поведінки і спілкування з тваринами і рослинами .

# data[].attributes.attachment_link.title
Планування екскурсій

# data[].attributes.headline
Товкайло, Зинченко,Чаблуковська

# data[].attributes.subject
Товкайло, Зинченко,Чаблуковська

# data[].attributes.body
Формування  у дітей ціннісних орієнтацій вимагає від дорослого вичленити деякі моменти, що мають бути під час проведення обох типів екскурсій. Діти мають чітко уявляти, за що потрібно любити рослини, тварини, чому до них необхідно добре ставитися. Лише дорослий може стати посередником між дитиною і природою.

# data[].attributes.attachment_link.title
Види, зміст екскурсій у природу та їх структура

# data[].attributes.headline
Шишенко,  Фаустова, Літовка, Пелішенко.

# data[].attributes.subject
Шишенко,  Фаустова, Літовка, Пелішенко.

# data[].attributes.headline
Особливості дидактичної гри у ЗДО

# data[].attributes.subject
Особливості дидактичної гри у ЗДО

# data[].attributes.body
Дидактична гра — гра, спрямована на формування у дитини потреби в знаннях, активного інтересу до того, що може стати їх новим джерелом, удосконалення пізнавальних умінь і навичок.

Дидактичні ігри, ігрові заняття і прийоми підвищують ефективність сприймання дітьми навчального матеріалу, урізноманітнюють їхню навчальну діяльність, вносять у неї елемент цікавості.

Використовують дидактичні ігри у навчанні та вихованні дітей усіх вікових груп за необхідності актуалізувати їхній досвід, повторити, уточнити, закріпити набуті знання і уявлення про природні явища, працю і побут людини. Вдаються до них і після спостережень, екскурсій, бесід та інших занять. Нерідко ігри з дидактичними матеріалами є основним засобом навчання і виховання, за допомогою яких вихователь готує дитину правильно сприймати об'єкти і явища навколишнього світу.

Як ігровий метод навчання дидактична гра постає у двох видах:

1)  власне дидактична гра. Ґрунтується на автодидактизмі (самонавчанні) та самоорганізації дітей;

2)  гра-заняття (гра-вправа). Провідна роль у ній належить вихователю, який є її організатором. Під час гри-заняття діти засвоюють доступні знання, у них виробляються необхідні вміння, удосконалюються психічні процеси (сприймання, уява, мислення, мовлення). Ефективне опанування знань і вмінь відбувається в практичній діяльності за активізації мимовільної уваги і запам'ятовування.Постійний розвиток самостійних дидактичних ігор неможливий без наявності достатньої кількості ігрового матеріалу. В кожній групі мають бути різних розмірів ляльки з комплектами одягу, посуд, меблі, транспорт, м'які іграшки (тварини, птахи, комахи), настільно-друковані ігри (лото, доміно, шашки, шахи), дидактичні іграшки (матрьошки, кубики, пірамідки та ін.), набори з природного матеріалу, картинки про природу, життя сім'ї, діяльність людей, предмети домашнього вжитку тощо.

Дидактична гра збагачує чуттєвий досвід дитини, забезпечує розвиток сприймання. Наприклад, розбираючи і збираючи пірамідку, підбираючи парні картинки, малюк вчиться розрізняти і називати ознаки (розмір, форму, колір та ін.) предметів. Розвиток сенсорних здібностей у дидактичній грі відбувається разом із розвитком логічного мислення і вміння виражати думки словами, адже для розв'язання ігрового завдання дитині доводиться знаходити характерні ознаки предметів і явищ, порівнювати, групувати, класифікувати їх, робити висновки, узагальнення. Виконання цікавих ігрових дій і правил сприяє розвитку спостережливості, довільної уваги, швидкого і тривкого запам'ятовування.

# data[].attributes.headline
Особливості дидактичних ігор

# data[].attributes.subject
Особливості дидактичних ігор

# data[].attributes.body
Дидактична гра — гра, спрямована на формування у дитини потреби в знаннях, активного інтересу до того, що може стати їх новим джерелом, удосконалення пізнавальних умінь і навичок.   Дидактичні ігри, ігрові заняття і прийоми підвищують ефективність сприймання дітьми навчального матеріалу, урізноманітнюють їхню навчальну діяльність, вносять у неї елемент цікавості.

# data[].attributes.headline
Поняття форми навчання 

# data[].attributes.subject
Поняття форми навчання 

# data[].attributes.body
Форма організації навчання - зовнішнє вираження узгодженої діяльності вчителя й учнів, що здійснюється у встановленому порядку і в певному режимі. До загальних форм організації навчання належать урочна і позаурочна, у кожній з яких використовують фронтальну, групову та індивідуальну форми організації навчальної роботи.

# data[].attributes.headline
Демонстрація. Її вик

# data[].attributes.body
Демонстрація. Її використовують для уточнення, узагальнення ісистематизації знань дітей про предмети і явища, формування уявлень пронедоступні для безпосереднього сприймання об'єкти. Метод демонстраціїполягає у показі дітям натуральних предметів або їх зображень (кар тин,діапозитивів, кінофільмів). Використовуваний під час демонстраційілюстративний матеріал повинен реально відображати навколишню дійсність, неспотворюючи її, а його зміст — відповідати пізнавальним можливостям, рівнюрозвитку дітей.
У дошкільному закладі для демонстрації використовують: спеціально створенідидактичні картини (серії про тварин, пори року); репродукції картинвідомих художників (пейзажі, натюрморти, портрети дітей, казкові сюжети);книжну графіку (ілюстрації до художніх творів); предметні картинки,згруповані за відповідними темами («Одяг», «Наше місто», «Праця дорослих»та ін.). У процесі навчання дошкільникам демонструють слайди, діафільми,відеофільми, комп'ютерні програми для дітей. При цьому важливозабезпечувати не лише відповідну для певного віку кількість вражжень, а йнеобхідні гігієнічні умови (тривалість, якість зображення, відстань,освітлення та ін.).За допомогою демонстрації картин, ілюстрацій, схем формуються уявлення простатичні наочні образи, а при використанні технічних засобів навчання —динамічні

# data[].attributes.headline
Класифікація за джерелом знань.

# data[].attributes.subject
Класифікація за джерелом знань.

# data[].attributes.body
2.Демонстрація
Демонстрація — це метод навчання, який передбачає показ предметів і процесів у їхньому натуральному вигляді, в динаміці.
За джерелом передачі та сприймання навчальної інформації - словесні, наочні, практичні (С. Петровський, Є. Голант); за характером пізнавальної діяльності учнів - пояснювально-ілюстративний, репродуктивний, проблемне викладання, частково-пошуковий, дослідницький.

# data[].attributes.headline
Метод Спостереження 

# data[].attributes.subject
Метод Спостереження 

# data[].attributes.body
Воно є провідним у навчанні дітей дошкільного віку. Суттю спостереження є безпосереднє, цілеспрямоване, планомірне сприйняття дітьми процесів, явищ, об'єктів навколишнього світу за допомогою органів чуття, без втручання у їх буття.Спостереження буває короткочасним (наприклад, за поведінкою тварини) і тривалим (за будівництвом будинку, ростом рослини тощо).У процесі навчання використовують такі види спостережень:

—  розпізнавальні спостереження. їх застосовують у всіх вікових групах для ознайомлення з новими об'єктами, уточнення та розширення уявлень дітей;

— спостереження за зміною і перетворенням об'єктів. Полягають у зіставленні стану об'єкта на конкретний час із попереднім його станом, виокремленні серед різноманітних ознак тієї, що свідчить про зміну. Такі операції стимулюють розвиток пізнавальної активності дітей;

— репродуктивні спостереження. Вони засновані на відтворенні образу об'єкта, формують уміння використовувати знання у вирішенні практичних і пізнавальних завдань.

# data[].attributes.headline
Особливості дидактичних методів.                                         У дидактиці метод навчання - це певний спосіб цілеспрямованої реалізації процесу навчання, досягнення поставленої мети. Правильний підбір методів відповідно до мети та змісту навчання, вікових особливостей учнів сприяє розвитку їхніх пізнавальних здібностей, озброєнню їх уміннями й навичками використовувати здобуті знання на практиці, готує учнів до самостійного набуття знань, формує їхній світогляд.До революції в дидактичних рекомендаціях визначення методу було таке:Метод - мистецтво вчителя спрямувати думки учнів у потрібне русло та організувати роботу за планом. У структуру методу входять зміст навчання, шляхи досягнення мети, активність учнів, методичні прийоми, мета, способи, завдання, інструменти, засоби, правила, педагогічна майстерність учителя.Метод - це головний інструмент педагогічної діяльності, лише з його допомогою виробляється продукт навчання, здійснюється взаємодія вчителя й учнів.

# data[].attributes.subject
Особливості дидактичних методів.                                         У дидактиці метод навчання - це певний спосіб цілеспрямованої реалізації процесу навчання, досягнення поставленої мети. Правильний підбір методів відповідно до мети та змісту навчання, вікових особливостей учнів сприяє розвитку їхніх пізнавальних здібностей, озброєнню їх уміннями й навичками використовувати здобуті знання на практиці, готує учнів до самостійного набуття знань, формує їхній світогляд.До революції в дидактичних рекомендаціях визначення методу було таке:Метод - мистецтво вчителя спрямувати думки учнів у потрібне русло та організувати роботу за планом. У структуру методу входять зміст навчання, шляхи досягнення мети, активність учнів, методичні прийоми, мета, способи, завдання, інструменти, засоби, правила, педагогічна майстерність учителя.Метод - це головний інструмент педагогічної діяльності, лише з його допомогою виробляється продукт навчання, здійснюється взаємодія вчителя й учнів.

# data[].attributes.headline
1.Поняття методу навчання

# data[].attributes.subject
1.Поняття методу навчання

# data[].attributes.body
Метод навчання  — система послідовних способів взаємопов'язаної діяльності педагога і дітей, спрямована на досягнення навчально-виховних завдань.

На практиці метод навчання постає як спосіб роботи вихователя, завдяки якому дошкільник засвоює знання, уміння, навички, розвиває свої пізнавальні здібності. Метод навчання спрямований на забезпечення взаємозв'язку пізнавальної та практичної діяльності дітей, тому він має і освітнє, і виховне значення. Структурним елементом методу навчання є прийом навчання — конкретна дія вихователя чи дитини.

# data[].attributes.headline
ТЕАТРАЛІЗОВАНІ ІГРИ (Мироненко, Ніколенко)

# data[].attributes.subject
ТЕАТРАЛІЗОВАНІ ІГРИ (Мироненко, Ніколенко)

# data[].attributes.body
Одним з різновидів творчих ігор є театралізовані ігри, які відкривають простір для участі дітей у різних видах самостійної художньої діяльності, сприяють розкриттю і розвитку їхніх художньо-творчих здібностей, збагаченню мистецьких знань, виробленню естетичного смаку тощо.

Театралізовані ігри — розігрування в особах літературного твору, відтворення за допомогою виражальних засобів (інтонації, міміки, жестів, пози, ходи) конкретних образів.

Театралізовані ігри охоплюють:
— дії дітей з ляльковими персонажами або дії за ролями;
— літературну діяльність (вибір теми, складання, інсценування своїх творів тощо);
— образотворчу діяльність (одяг персонажів, малювання декорацій, виготовлення атрибутів);
— музичну діяльність (виконання пісеньок, інсценування музичних творів тощо).
Кожна складова частина дитячої художньої діяльності має свої виражальні засоби і відповідні можливості для самовираження особистості, а в комплексі вони створюють театралізовану гру.
До театралізованих ігор належать ігри-драматизації та ігри на теми літературних творів.

# data[].attributes.headline
Режисерські ігри 

# data[].attributes.subject
Режисерські ігри 

# data[].attributes.body
Режисерські ігри — ігри дитини з іграшками та їх замінниками за створеним нею сюжетом.

У цих іграх дитина переходить від ігрових дій з іграшкою до гри за власним задумом, самостійно визначаючи сюжет, ігрові засоби. У них також наявна уявлювана ситуація, ролі, іграшки або предмети-замінники. Однак для переходу до сюжетно-рольової гри у дошкільника ще недостатньо досвіду спілкування. Сюжетні події в індивідуальних режисерських іграх є результатом асоціативного сприймання дитиною навколишнього світу. Часто приводом для гри є іграшка або інший предмет, який спонукає до ігрових дій.
Режисерські ігри дітей можуть бути індивідуальними і спільними.

Індивідуальні режисерські ігри. До них, як правило, вдаються діти молодшого дошкільного віку. Найчастіше вони розігрують прості явища зі свого життя (годування

ляльки, вкладання її спати), поступово насичуючи гру відображенням взаємин з дорослими (лагідне ставлення матері до малюка, його бажання слухати колискову пісню матері тощо). Збагачення соціального досвіду дитини розширює коло явищ, яке вона відображає в грі. Спільні режисерські ігри. Цей тип поширений серед дітей середнього і старшого дошкільного віку, кожен учасник гри діє за одного-двох персонажів. Вона передбачає і активну мовленнєву діяльність дитини, яка паралельно з ігровими діями описує їх послідовність, оцінює їх.

Основою спільних режисерських ігор є досвід, але не безпосередньо особистий, який переважає у режисерських іграх дітей молодшого віку, а опосередкований. Ідеться про те, що діти об'єднують в одній грі свої враження і знання, почерпнуті з різних джерел (казок, віршів, мультфільмів).

# data[].attributes.headline
Будівельно-конструкційні ігри

# data[].attributes.subject
Будівельно-конструкційні ігри

# data[].attributes.body
Будівельно-конструкційні ігри - різновид творчих ігор, у яких діти відображають навколишній предметний світ, самостійно зводячи споруди і обігруючи їх.

Зведення споруд є одним із видів зображувальної творчості, пов'язаної з грою. Для цього діти використовують
різноманітний природний матеріал (пісок, глину, сніг, гілочки дерев), відходи будівництва (уламки дошок, цегли, ящиків та ін.), що сприяє формуванню у них трудових, технічних навичок. Часто їм потрібні спеціальні будівель ні матеріали, які поділяють на такі типи:

- великий будівельний матеріал (куб, циліндр, паралелепіпед тощо), призначений для зведення споруд на підлозі.

- настільний будівельний матеріал (ті самі форми, але менші за розміром);

- напівфабрикати (набори дощечок, коліщаток тощо);

- конструктори (ускладнений будівельний матеріал) їх використовують лише діти старшого дошкільного віку. Оскільки конструктори мають різну складність, при виборі їх необхідно враховувати рівень конструкторських умінь і навичок дошкільників.

Як рекомендує 3. Ліштван, набуття цих навичок має передбачати поступове, логічно вмотивоване ускладнення вимог до дитини. Най продуктивнішою є така послідовність:

- зведення споруди вихователем з показом дітям прийомів конструювання і поясненням дій;

- показ зразка споруди, зведеної вихователем, з наступним аналізом її складових частин;

- демонстрування окремих прийомів конструювання, якими діти мають оволодіти;

- показ зразка незакінченої споруди, яку діти повинні самостійно добудувати;

- повідомлення теми конструкції із зазначенням умов, яких діти повинні дотримуватися (конструювання за темою або заданими умовами);

- зведення дітьми споруд за їхніми задумами.

# data[].attributes.headline
педагогічних прийо­мів, намагаючись розкрити моральну суть діяльності, вза­ємин героїв гри. 

# data[].attributes.subject
педагогічних прийо­мів, намагаючись розкрити моральну суть діяльності, вза­ємин героїв гри. 

# data[].attributes.body
Вихователь повинен вдаватися до різноманітних педагогічних прийомів, намагаючись розкрити моральну суть діяльності, взаємин героїв гри. З цією метою він може використати:

— читання художніх творів, розгляд ілюстрацій до них, картин відповідної тематики;

— бесіди зі старшими дошкільниками щодо характеристики персонажів, їхніх стосунків з іншими людьми;

— аналіз рольової поведінки дітей у самостійних іграх;

— залучення дошкільників до аналізу дій і вчинків партнерів після реалізації ігрового задуму;

— втілення норм і правил поведінки в конкретні ігрові дії;

—  почергове виконання дітьми різних ролей в одній грі;

— обговорення ролей до початку гри, наголошення на їх моральній суті;

— участь дорослого в іграх як еталона рольової поведінки.

# data[].attributes.headline
Педагогічні прийоми надання іграм морального характеру( Шишенко,  Літовка, Міроненко)

# data[].attributes.subject
Педагогічні прийоми надання іграм морального характеру( Шишенко,  Літовка, Міроненко)

# data[].attributes.body
Педагогічне керівництво іграми дітей передбачає необхідність ураховувати основні вікові та індивідуальні особливості їхнього розвитку, а також розвитку їхньої ігрової діяльності в усі вікові періоди. Як стверджують психологи, без знань внутрішніх законів розвитку гри як діяльності намагання управляти нею можуть зруйнувати її.

Для успішного керівництва іграми дітей вихователь повинен володіти різноманітними вміннями, найважливішими серед яких є:

1) аналітичні — вміння аналізувати і діагностувати рівень розвитку ігрової діяльності групи загалом і кожнім дитини зокрема. Для цього вихователь має постійно спостерігати за іграми дошкільників у своїй групі;

2) проектувальні (конструкційні) — вміння проектувати рівень розвитку ігрової діяльності дітей у передбачуваній часовій перспективі;

3) організаторські та комунікативні — вміння організовувати дітей, щиро цікавитися їхньою грою, за необхідності включатись у неї у головних або другорядних ролях, впливати на перебіг гри пропозицією, порадою, запитанням тощо.

Ігрова діяльність дітей у кожному віковому періоді має свої особливості, що передбачає використання специфічних форм і методів педагогічного керівництва нею. Водночас воно повинно відповідати таким загальним особливостям:

1) планомірне педагогічно активне формування практичного досвіду дитини. Сутність його полягає в тому, щоб у процесі гри дошкільники на основі своїх вражень засвоювали зміст дій людей, призначення предметів, ставали активними учасниками пізнання дійсності;

2) виокремлення під час організації навчальних ігор (ігор-занять, ігор-інсценувань, демонстрації зразка ігрових дій, ігор-драматизацій) головного. У цьому процесі дитина вчиться переводити свій реальний життєвий досвід в ігровий умовний план, ставити перед собою ігрові завдання і вирішувати їх;

3) своєчасне оновлення ігрового середовища, підбір іграшок та ігрового матеріалу, зміст якого покликаний відтворити в пам'яті дитини недавні враження, спрямувати її на самостійне вирішення ігрового завдання, спонукати до різних способів відтворення дійсності;

4) організація спілкування з дітьми, спрямованого на формування прогресивних для кожного вікового періоду ігрових способів дій. Створюючи проблемні ситуації, вихователь має використовувати непрямі прийоми (порада, запитання, підказка тощо) для впливу на задум гри, розвиток сюжету, ускладнення способів відображення дійсності. За необхідності він включається у гру як рівноправний партнер, видозмінюючи ігрове середовище, коригуючи рольові стосунки.

# data[].attributes.headline
(Гуменна, Ніколенко, Фаустова)

# data[].attributes.subject
(Гуменна, Ніколенко, Фаустова)

# data[].attributes.body
Рівні взаємодії дітей в іграх
1-й рівень – «Ігри поруч», в яких дитина виявляє інтерес до гри однолітка, хоча зосереджена в основному на своїй ігровій діяльності і дотримується «дисципліни відстані» (характерні для дітей раннього і молодшого дошкільного віку).

2-й рівень – Взаємодія, що спонукає дітей до спілкування, встановлення певних стосунків одне з одним (спочатку діти об'єднуються на основі механічної взаємодії – за місцем гри, за привабливістю дії тощо, потім з'являється взаємодія на основі інтересі до змісту гри).

3-й рівень – Взаємодія, що характеризується об'єднанням дітей на основі інтересу і симпатії один до одного.

# data[].attributes.headline
Особливості творчої гри (Буряк Товкайло Гладкая )

# data[].attributes.subject
Особливості творчої гри (Буряк Товкайло Гладкая )

# data[].attributes.body
Творчу гру різнобічно характеризують такі особливості:    1. Уявлювана ситуація. У творчій грі все є умовним, але в цьому створеному уявою оточенні багато справжнього: ігрові дії учасників завжди реальні, їхні почуття, переживання щирі. Завдяки ігровій уявлюваній ситуації дитина вчиться мислити про реальні речі та дії. Із цією особливістю пов'язані виникнення задуму в грі, пошук засобів для його реалізації, що потребує творчої уяви, а також означає перехід до творчої діяльності.    2. Творчий характер. Дитина у грі не копіює дійсність, а, наслідуючи те, що бачить, комбінує свої уявлення. При цьому емоційний та інтелектуальний аспекти її розвитку взаємообумовлені. Дошкільник по-справжньому переживає те, що відображає в грі, і мислить про те, що раніше емоційно сприйняв.    3. Наявність ролей. Відображення дійсності відбувається у процесі прийняття дитиною певної ролі. Однак вона наслідує образи не повністю, оскільки не має змоги реально здійснювати операції, як виконував її персонаж насправді. Тому у творчій г

# data[].attributes.headline
Літовка, Фаустова, Пелішенко

# data[].attributes.subject
Літовка, Фаустова, Пелішенко

# data[].attributes.body
Участь батьків
Підтримка батьками
процесу формування соціально-громадянської
компетентності може відбуватися шляхом:
- реалізації в родині принципів демократії, що грунтуються на повазі до особистості
дитини та її прав;
- створення умов для вибудовування міжособистісної, продуктивної і толерантної
дитячо-батьківської взаємодії;
- розмов про права дитини, моделювання відповідної поведінки та висловлювання
особистих поглядів і думок задля набуття соціального досвіду;
i
- залучення дитини відповідно до її вікових можливостей до участі в житті сім'ї /
родини, закладу дошкільної освіти, громади в різних формах дозвілля, спільних
подорожей, прогулянок тощо;
- залучення дитини до спостереження за об'єктами соціального довкілля у
повсякденному житті та у процесі ігор, прогулянок, екскурсій, дозвілля, соціальних
і благодійних акцій, проєктів тощо;
- розповідання дитині про важливі події в житті сім'ї/ родини, міста, громади;
обговорення різних прикладів і моделей поведінки, зокрема з власного досвіду про
взаємини з іншими людьми, про повсякденну діяльність та значущі події, у яких
доведеться брати участь дитині;

заохочення дитини до спілкування й участі в спільних справах, наприклад, пошук
інформації, відповідей на запитання, врахування дитячих інтересів та побажань у
плануванні родинного дозвілля; надання дитині права вибору способів діяльності,
дій, висловлювання власної думки тощо;
- моделювання життєвих ситуацій для формування готовності дитини до посильної
участі в демократичних процесах, що відбуваються у дитячих осередках, громаді,
| суспільстві.

# data[].attributes.headline
Сформованість знань і навички(Товкайло,Зінченко,Буряк,Шишенко)

# data[].attributes.subject
Сформованість знань і навички(Товкайло,Зінченко,Буряк,Шишенко)

# data[].attributes.body
Сформованість знань: має уявлення про різні види ігрової діяльності, види та назви ігор, у які можна пограти; знає дії у творчих іграх та в іграх з правилами; вміє залучати та приймати партнерів до спільної гри; обирає безпечне місце та атрибути для гри; знає зміст сюжетно-рольових, конструкторсько-будівельних, дидактичних, словесних, настільно-друкованих, рухливих зі співом і діалогом, режисерських, театралізованих, українських народних іграх; демонструє сформованість рольових способів поведінки; свідомо використовує норми та етикет спілкування в іграх; розуміє, як використовувати предметно-ігрове середовище для гри; знає ігри та іграшки в садочку та вдома, використовує їх у самостійних іграх; втілює свої життєві враження; встановлює причини та наслідки вдалої та невдалої гри; усвідомлює себе активним учасником ігрової діяльності.

Навички: ініціює організацію ігор з іншими дітьми за власним вибором. Самостійно обирає тему для гри, моделює явища реального життя, розвиває сюжет на основі досвіду та знань, прикладах дорослих, з літературних творів і казок, дотримується правил рольової взаємодії (узгодження, рівності, управління тощо). Разом з іншими дітьми облаштовує ігрове середовище та самостійно чи з незначною допомогою розподіляє ролі. Дотримується правил гри до її закінчення та стежить, щоб усі учасники їх виконували.

Уміє підпорядковувати власні дії ігровим задумам, приймати пропозиції інших дітей та узгоджувати їх з усіма учасниками ігрового процесу, використовувати в іграх різні іграшки відповідно до її змісту або предмети-замінники; конструювати ігрове поле за допомогою різних предметів та матеріалів згідно з темою.

Уміє налагоджувати партнерські стосунки завдяки діалогічному спілкуванню на основі ігрового задуму, рольової взаємодії або особистих уподобань, проявляє товариськість, толерантність, зважає на думку інших, стримує агресивні прояви, конструктивно розв’язує конфлікти, радіє спільному успіху, дотримується норм та етикету спілкування, висловлює у делікатній формі своє непогодження з пропозиціями ровесника, його діями із розподілу ролей, іграшок, обов’язків.

Для реалізації ролі широко використовує різні засоби виразності (емоційно-виразні рухи, міміка, пантоміміка, тембр голосу, рольове мовлення), ділиться з дорослими та однолітками враженнями після гри.

Адекватно оцінює результати власних дій та дій товаришів по команді, виявляє взаємну прихильність, надає перевагу грі як провідній діяльності; використовує власний досвід для створення ігор; здатна гратися сама та з однолітками, виявляє вміння залучити до гри партнерів; намагається творчо розвивати сюжет або придумувати ігри.

# data[].attributes.headline
Крім загальних, гра 

# data[].attributes.body
Крім загальних, гра наділена специфічними, характерними тільки для неї ознаками:
1. Гра як вільна, самостійна діяльність, що здійснюється за особистою ініціативою дитини. У грі дитина реалізує свої задуми, по-своєму діє, змінює за своїми уявленнями реальне життя. Гра є вільною від обов´язків перед дорослими сферою самодіяльності та самостійності дитини, оскільки, граючись, дитина керується власними потребами та інтересами. Воля і самостійність дитини виявляються у виборі гри, її змісту, у добровільності об´єднання з іншими Дітьми, у вільному входженні в гру і виході з неї тощо
2. Наявність творчої основи. Гра завжди пов´язана з ініціативою, вигадкою, кмітливістю, винахідливістю, передбачає активну роботу уяви, емоцій і почуттів дитини. Ініціативу і творчість у різних ситуаціях діти виявляють по-різному. В одних іграх їхня творчість пов´язана з побудовою сюжету, вибором змісту, ролей; в інших — виявляється у виборі способів дії, їх варіативності (жмурки, ігри у доміно, м´яч тощо). Багато ігор вимагають уміння узгоджувати свої дії, швидко змінювати тактику своєї поведінки чи способи дій (рольові, рухливі ігри). Значну творчу роботу передбачають дидактичні ігри, які мають на меті розвиток пізнавальної активності, допитливості, швидкості розумових дій, ініціативи у прийнятті рішень.
3. Емоційна насиченість. У процесі гри діти переживають певні почуття, пов´язані з виконуваними ролями: турбота, ніжність “матері”, відповідальність “лікаря”, справедливість “вихователя” тощо. У колективних іграх вони виявляють дружбу, товариськість, взаємну відповідальність, відчувають радість від результату, подолання труднощів. Більшість ігор супроводжуються естетичними емоціями.

# data[].attributes.headline
"Шишенко, Гуменна, Лозан" Універсальні ознаки гри

# data[].attributes.subject
"Шишенко, Гуменна, Лозан" Універсальні ознаки гри

# data[].attributes.body
Грі властиві певні загальні, універсальні ознаки: 1. Гра як активна форма пізнання навколишньої дійсності. Різноманітність її форм уводить дитину у сферу реальних життєвих явищ, завдяки чому вона пізнає якості І та властивості предметів, їх призначення, способи використання; засвоює особливості стосунків між людьми, правила і норми поведінки; пізнає саму себе, свої можливості і здібності. Гра іншим чином відкриває шляхи пізнання світу, ніж праця і навчання. У ній практичне, дієве освоєння дійсності відбувається раніше, ніж здобуття знань. Інтерес дитини до гри поступово вичерпується внаслідок засвоєння знань і умінь. Це спричиняє розвиток сюжету гри, появу нових ролей у ній.

2. Гра як свідома і цілеспрямована діяльність. Кожній грі властива значуща для дитини мета. Навіть найпростіші ігри-дії з предметами мають певну мету (нагодувати, покласти ляльку спати тощо). Чим менша дитина, тим більш наслідувальними є її ігрові дії. Поступово зростає рівень усвідомленості дітей у грі. Щоб досягти мети, вони відбирають необхідні засоби, іграшки, здійснюють відповідні дії та вчинки, вступають у різноманітні стосунки з товаришами. Діти домовляються про тему і зміст гри, розподіляють ролі, певною мірою планують свою діяльність. Усе це свідчить про цілеспрямований, свідомий характер гри.

# data[].attributes.headline
Поняття гри, сутність дитячої гри (Товкайло,Литовка,Зинченко, Николенко)

# data[].attributes.subject
Поняття гри, сутність дитячої гри (Товкайло,Литовка,Зинченко, Николенко)

# data[].attributes.body
Гра є одним з найцікавіших видів людської діяльності, провідною діяльністю дошкільника, засобом його всебічно¬го розвитку, важливим методом виховання. Її назвали "супутником дитинства", хоч у житті граються не тільки діти, а й дорослі.
Дитяча гра — це діяльність, спрямована на орієнтування в предметній і соціальній дійсності, в якій дитина відображає враження від їх пізнання. Мати дитинство — це передусім мати право на розвиток власної ігрової діяльності, яка є важливою складовою дитячої субкультури. Водночас гра є могутнім виховним засобом, у ній, за словами К. Ушинського, реалізується потреба людської природи

# data[].attributes.body
https://www.canva.com

# data[].attributes.attachment_link.title
трудове виховання

# data[].attributes.attachment_link.title
Завдання трудового виховання

# data[].attributes.headline
"Гуменна, Чаблуковська, Пелішенко" "Особливості трудової діяльності дошкільників" За твердженням психологів, Праця є одним із провідних чинників всебічного розвитку дітей. Це положення вони аргументують тим, що дитина вже наприкінці молодшого дошкільного віку починає прагнути самостійності, заявляючи «Хочу сам».  Праця має завжди конкретне завдання і реальні наслідки (цим і відрізняється від гри). Вона є приємною дитині, яка самостійно знаходить засоби досягнення бажаної мети.

# data[].attributes.subject
"Гуменна, Чаблуковська, Пелішенко" "Особливості трудової діяльності дошкільників" За твердженням психологів, Праця є одним із провідних чинників всебічного розвитку дітей. Це положення вони аргументують тим, що дитина вже наприкінці молодшого дошкільного віку починає прагнути самостійності, заявляючи «Хочу сам».  Праця має завжди конкретне завдання і реальні наслідки (цим і відрізняється від гри). Вона є приємною дитині, яка самостійно знаходить засоби досягнення бажаної мети.

# data[].attributes.body
Порівняно з трудовою діяльністю дорослих:

1. Умовність. Праця дітей ще не пов'язана із суспільно значущим результатом, оскільки, як правило, не створює ні матеріальних, ні культурних цінностей. Водночас вона с результативною, а результатом тут стає не тільки її матеріальне втілення (вирощена рослина, виготовлені іграшки, накритий стіл тощо), а й моральний фактор (дитина відчуває значущість затрачених зусиль).

2. Поступове вироблення здатності мотивувати трудову діяльність. Молодші діти ще не здатні формулювати мотиви, їх приваблює процес участі у спільній з дорослим справі так само, як приваблює спільна гра. У старшому дошкільному віці діти мотивують свою працю тим, що вона їм подобається, бажанням допомогти дорослому, одержати від нього позитивну оцінку, перевірити свої сили (мотив самоствердження).

3.  Динамічний розвиток компонентів трудової діяльності дітей дошкільного віку. Включаючись у трудову діяльність, дитина поступово починає усвідомлювати, що будь-яка праця повинна переслідувати конкретну мету, завершуватися певним результатом. Однак чим менша дитина, тим частіше вона відволікається, цікавлячись не стільки результатом, скільки процесом праці, що часто спричинює повторення одних і тих самих дій, віддаляє від мети, перетворює працю на гру. Тому дорослі повинні допомогти дитині усвідомити мету своїх дій, зв'язок між метою і результатом, навчити проектувати трудовий процес. Навіть старші дошкільники часто планують роботу безпосередньо в процесі її виконання, що не сприяє виробленню наполегливості, ретельності, цілеспрямованості.

4.  Виховна значущість як найвища цінність дитячої праці. Беручи участь у праці постійно, дитина виробляє у собі самостійність, відповідальність, звичку до трудових зусиль, прагнення допомогти товаришеві, ініціативність та інші особистісні якості. Проте участь дитини у трудовому процесі без створення педагогом відповідних умов не тільки не забезпечує виховного впливу, а й породжує протилежний ефект. Часто негативне ставлення дітей до праці с наслідком неправильного залучення до неї (праця як покарання, трудові доручення за відсутності необхідних для них навичок, недостатня увага вихователя до результату, неправильна оцінка зусиль).

5.  Тісний зв'язок праці малюка з грою.

# data[].attributes.headline
Для ознайомлення дітей з працею дорослих Для ознайомлення з працею дорослих використовуються найрізноманітніші методи, а саме:1)вони можуть спостерігати за працею дорослих, 2) екскурсії найрізноманітніші), 3) бесіди, 4)читання художніх творів, 5)розгляд картин, 6) відповіді вихователя, 7) демонстрування діафільмів, 8)дидактичні спостереження, 9)сюжетно-рольові ігри і звичайно участь дітей у праці дорослих Ознайомлення з працею дорослих і виховання поваги до неї – один із способів 1)формування в дітей працьовитості, позитивного ставлення до праці і до трудівників. Знайомлячи дітей з працею дорослих, вихователь має можливість повідомити їм конкретні завдання про працю, сформувати певні уявлення про неї і на цій основі виховати почуття поваги до праці дорослих, навчити цінити працю, пробудити в дітей інтерес і любов до неї, викликати прагнення до трудової діяльності, бажати працювати сумлінно, старанно.

# data[].attributes.subject
Для ознайомлення дітей з працею дорослих Для ознайомлення з працею дорослих використовуються найрізноманітніші методи, а саме:1)вони можуть спостерігати за працею дорослих, 2) екскурсії найрізноманітніші), 3) бесіди, 4)читання художніх творів, 5)розгляд картин, 6) відповіді вихователя, 7) демонстрування діафільмів, 8)дидактичні спостереження, 9)сюжетно-рольові ігри і звичайно участь дітей у праці дорослих Ознайомлення з працею дорослих і виховання поваги до неї – один із способів 1)формування в дітей працьовитості, позитивного ставлення до праці і до трудівників. Знайомлячи дітей з працею дорослих, вихователь має можливість повідомити їм конкретні завдання про працю, сформувати певні уявлення про неї і на цій основі виховати почуття поваги до праці дорослих, навчити цінити працю, пробудити в дітей інтерес і любов до неї, викликати прагнення до трудової діяльності, бажати працювати сумлінно, старанно.

# data[].attributes.headline
Поняття трудового виховання.Завданняя трудового виховання (Товкайло,Шишенко,Буряк)

# data[].attributes.subject
Поняття трудового виховання.Завданняя трудового виховання (Товкайло,Шишенко,Буряк)

# data[].attributes.body
Трудове виховання — цілеспрямований процес формування у дітей трудових навичок і вмінь, поваги до праці дорослих, звички до трудової діяльності.Його завдання полягає у формуванні в дітей стійких переконань, що праця є життєвою необхідністю. Трудове виховання дітей дошкільного віку передбачає привчання їх до самообслуговування, елементарних трудових дій, ручної і господарської праці. Навіть найпростіший результат трудових зусиль дитини (вимитий посуд, прибрана кімната тощо) сприяє самоусвідомленню дитини, вселяє їй впевненість у собі, прагнення випробувати себе у нових видах діяльності.
Завдання трудового виховання:
Трудове виховання дітей покликане забезпечити вирішення таких завдань:
1.  Формування мотивації (потреб, інтересу, почуття обов'язку і відповідальності), позитивно-емоційного ціннісного ставлення до праці як до форми буття і способу самореалізації людини.
2. Формування системи знань, необхідних для трудової діяльності, вибору професії, соціального, професійного і життєвого самовизначення.
3.  Формування досвіду суспільно корисної виробничої діяльності, вміння використовувати теоретичні знання на практиці, здатності до творчості.

# data[].attributes.headline
Мироненко, Ніколенко, Гуменна

# data[].attributes.subject
Мироненко, Ніколенко, Гуменна

# data[].attributes.body
Науковець В. Костів виділив наступні методи морального виховання: переконання, етичні бесіди, роз'яснення, позитивний приклад, дотримання народних традицій, гри, організація позааудиторної роботи, вправляння у моральній поведінці, заохочення.

# data[].attributes.headline
Трудова діяльність дошкільників (Товкайло, Зінченко, Пелішенко, Гладка)

# data[].attributes.subject
Трудова діяльність дошкільників (Товкайло, Зінченко, Пелішенко, Гладка)

# data[].attributes.body
Трудова діяльність дошкільника є ефективним засобом виховання у дітей працелюбності, відповідальності, цілеспрямованості, організованості, почуття колективізму тощо. Вона позитивно впливає на розвиток творчих здібностей, почуття власної гідності через усвідомлення значущості своєї діяльності. Трудовий процес переважно є колективним, передбачає розгалужені взаємозв'язки дитини, в яких вона усвідомлює значення дружніх стосунків, взаємодопомоги, відповідальності за доручену справу, дотримання моральних норм.
Трудова діяльність дітей не є для них життєвою необхідністю, не передбачає створення нових матеріальних і духовних цінностей, включення їх до суспільно-економічної системи. Однак вона також результативна. її результатом є не тільки матеріальна сутність (вирощена рослина, накритий стіл тощо), а й моральний аспект (дитина усвідомлює значення затрачених зусиль, цінність для інших і для себе своїх старань). Отже, праця дітей впливає на формування особистості. Якщо дитина працюватиме у несприятливих умовах, це не матиме позитивного ефекту, нерідко породжуватиме розчарування у такій праці й у всьому, що з нею було пов'язане.
Мета і мотив трудової діяльності визначають її особистісний смисл, формують належне ставлення до праці. Педагог, який усвідомлює мету своєї діяльності, має широкі можливості для того, щоб допомогти дитині зрозуміти, що тільки у праці людина може реалізовувати свою сутність, особистий потенціал, досягти висот у соціальному і духовному бутті. А важливим критерієм її моральності є те, як вона ставиться до праці, якою є вона у взаємодії з усіма людьми в процесі трудової взаємодії, наскільки відповідальна вона перед суспільством (йдеться про сплату податків як моральний обов'язок, благодійність та ін.).

# data[].attributes.headline
Фаустова, Шишенко, Лозан, Литовка

# data[].attributes.subject
Фаустова, Шишенко, Лозан, Литовка

# data[].attributes.body
Методи морального виховання— способи педагогічної взаємо дії, за допомогою яких здійснюється формування особистості відповідно до мети і завдань морального виховання і вікових особливостей дітей.

До найпоширеніших методів морального виховання належать методи формування моральної поведінки, методи формування моральної свідомості, методи стимулювання моральних почуттів і мотивів поведінки.

# data[].attributes.headline
Моральне виховання в процесі спілкування з дорослими( Шишенко, Літовка,  Лозан, Фаустова)

# data[].attributes.subject
Моральне виховання в процесі спілкування з дорослими( Шишенко, Літовка,  Лозан, Фаустова)

# data[].attributes.body
У дошкільному віці розширюються можливості дитини щодо пізнання навколишнього світу і спілкування з дорослими. Це відбувається у таких формах:

1. Пізнавальне спілкування. Дитина, добре володіючи мовою, розмовляє з дорослим про речі, які не перебувають у полі її зору, виявляє допитливість.

2. Особистісне спілкування. Дитина вбачає у дорослому джерело знань, їй важливо заслужити його повагу, визнання, вона потребує підтримки і схвалення дорослим правильності своєї поведінки. Якщо дитина впевнена, що дорослий справедливий і добре до неї ставиться, вона спокійно вислуховує його зауваження і побажання щодо своїх знань, умінь, навичок, активно реагує на них, прагне відповідно скоригувати свою поведінку чи дії. Головною умовою особистісної форми спілкування є потреба у взаєморозумінні.Надзвичайно важливо забезпечити дитині емоційний комфорт, оскільки почуття захищеності, задоволеності своїми взаєминами з іншими сприяє формуванню довір'я до людей, є основою розвитку самооцінки й реалізації особистісних потреб. Емоційно захищена дитина активна, самостійна, у неї яскраво виражені емоційні реакції.Безперечно, діти прагнуть спілкування з відкритим до них, добрим педагогом, і, спілкуючись із ним, самі намагаються бути такими. Це не позбавляє педагога необхідності бути послідовним у своїх вимогах, адекватно оцінювати вчинки дітей. Доброзичливість вихователя у спілкуванні з дітьми не є альтернативою його вимогливості. Особливості його поведінки залежать від таланту, досвіду, знання дітей і себе. Без цього неможливі добір ефективних засобів педагогічного впливу, очікувані результати від їх використання.

# data[].attributes.headline
(Гуменна, Ніколенко, Мироненко, Чаблуковська) Моральне виховання у грі - Одним з ефективних засобів морального виховання є гра, оскільки вона відповідає потребам та інтересам дітей, сприяє вияву їхньої самостійності, ініціативи, творчості, імпровізації, перевірці себе. У грі дитина активно пізнає навколишній світ, стосунки між людьми, правила і норми поведінки, себе, свої можливості, усвідомлює свої зв'язки з іншими. Цілеспрямований характер гри дає їй змогу добирати потрібні засоби, іграшки, товаришів по грі, здійснювати ігровий задум, вступати в стосунки з однолітками, а її творчий характер допомагає реалізувати свої уявлення про оточення, ставлення до нього тощо. Тому гра у педагогічному процесі дитячого садка використовується як засіб не тільки формування певних знань, а й для виховання моральних уявлень і почуттів, розвитку самостійності, ініціативи, відповідальності. Адже дитина  у своїх іграх - демонструє власне духовне життя. 

# data[].attributes.subject
(Гуменна, Ніколенко, Мироненко, Чаблуковська) Моральне виховання у грі - Одним з ефективних засобів морального виховання є гра, оскільки вона відповідає потребам та інтересам дітей, сприяє вияву їхньої самостійності, ініціативи, творчості, імпровізації, перевірці себе. У грі дитина активно пізнає навколишній світ, стосунки між людьми, правила і норми поведінки, себе, свої можливості, усвідомлює свої зв'язки з іншими. Цілеспрямований характер гри дає їй змогу добирати потрібні засоби, іграшки, товаришів по грі, здійснювати ігровий задум, вступати в стосунки з однолітками, а її творчий характер допомагає реалізувати свої уявлення про оточення, ставлення до нього тощо. Тому гра у педагогічному процесі дитячого садка використовується як засіб не тільки формування певних знань, а й для виховання моральних уявлень і почуттів, розвитку самостійності, ініціативи, відповідальності. Адже дитина  у своїх іграх - демонструє власне духовне життя. 

# data[].attributes.headline
Закономірності процесу морального виховання(Товкайло, Зінченко,Пелішенко,Гладкая)

# data[].attributes.subject
Закономірності процесу морального виховання(Товкайло, Зінченко,Пелішенко,Гладкая)

# data[].attributes.body
Закономірності процесу морального виховання
Успіх морального розвитку дітей можливий за правильної організації процесу виховання. Основні закономірності морального виховання зумовлені певними особливостями засвоєння дитиною моральних цінностей.
1.  Двосторонність процесу морального виховання. Дитина є співучасником виховного процесу, активно сприймає педагогічні впливи, а вихователь організовує процес морального виховання, орієнтуючись на особливості дитячого сприймання. Перебіг психічних процесів і станів під час морального виховання, які є основою розвитку певних потреб, мотивів, якостей, є не поверховим, а глибинним. Тому аналіз процесу виховання, його результатів на кожному етапі вимагає від вихователя глибоких знань і педагогічної майстерності.
2.  Тривалість процесу морального виховання. Результати педагогічного впливу не можуть бути виявлені відразу. Він вимагає безперервності. Невизначеність у часі, недостатнє усвідомлення вихователями своєчасності вирішення певних завдань можуть заформалізувати процес морального виховання. Дитина не чекатиме, поки хтось надумається виховувати її доброю, чесною, сміливою. У неї щодня формуватиметься певний досвід поведінки, і за відсутності відповідних педагогічних умов цей стихійно сформований досвід може бути цілком протилежним тому, якого вихователь намагатиметься досягти у своїй подальшій роботі. Ігнорування періодів, коли психічні реакції людини найчутливіші до найменших зовнішніх впливів, спричинює непоправні втрати у розвитку особистості дошкільника.
3.  Дієвість процесу морального виховання. Становлення взаємин дитини одночасно є її моральним вихованням. Стосунки інших людей, свідками яких є діти, справляють на них вплив лише тоді, коли дитина має до них відношення. Ця закономірність є виявом дієвого підходу до морального формування особистості. Вона засвідчує непродуктивність намагань виховувати дитину на відстороненій моделі людських взаємин, у які вона не включена.
4. Особистісний характер засвоєння моральних цінностей. Ця особливість морального виховання вимагає зорієнтованості виховних впливів на індивідуальність кожної дитини. Педагог прагне сформувати єдність уявлень і поведінки дитини, підтримуючи її моральні вчинки. Якщо моральні дії мотивовані, мають певну спрямованість, вони породжують почуття задоволення, впевненості у собі або сорому, невдоволення. Оскільки дошкільникам притаманна висока емоційність, необхідно в оцінці їхніх учинків виходити з того, які почуття хоче викликати педагог. Яскраві позитивні переживання дитини, пов'язані з відповідними моральними вчинками, повинні поєднуватися з чітко вираженим ставленням до них педагога і колективу дітей. Важливе виховне значення має стимулююча функція позитивної оцінки, адже дітям властиве прагнення бути хорошими. Позитивна оцінка заохочує їх до моральних учинків, що стають прикладом для наслідування, забезпечує доброзичливе ставлення однолітків, формує паростки колективної думки.
5. Здійснення морального виховання в процесі життєдіяльності дитини. Як важливий компонент педагогічного процесу в дитячому садку, моральне виховання не може бути відокремленим у спеціальну діяльність, оскільки вся життєдіяльність дитини пов'язана з її моральністю.
Усвідомлюючи закономірності процесу морального виховання, педагог може здійснювати його з тією мірою «дотику» до дитячої душі, яка забезпечить розвиток неформальної моральності дитини.

# data[].attributes.headline
Фаустова, Мироненко, Пелишенко, Чаблуковская

# data[].attributes.subject
Фаустова, Мироненко, Пелишенко, Чаблуковская

# data[].attributes.body
Спілкування є головною соціальною потребою дитини, яка виявляється з перших місяців її життя. Спочатку ініціатором спілкування є дорослий, згодом ініціатива переходить до дитини, а наприкінці першого півріччя життя спілкування включається у спільну предметну діяльність дитини і дорослого. Дитина від народження розвивається як соціальна істота, набуваючи в контактах з людьми, які її оточують, певного досвіду. Протягом раннього дитинства розвиток спілкування дитини з дорослим долає два етапи:

— перше півріччя — емоційно-особистісне, ситуативне спілкування;

— від другого півріччя до 3-х років — практичне, дієве спілкування. На цьому етапі дорослий виступає партнером у грі, взірцем для наслідування, особою, яка оцінює знання і вміння дитини.

# data[].attributes.headline
Завдання мор

# data[].attributes.body
Завдання морального виховання — це оволодіння нормами й правилами моральної поведінки, формування почуттів та переконань, вироблення умінь і навичок моральної, адекватної поведінки в процесі суспільних відносин.

# data[].attributes.headline
Товкайло, Николенко, Гуменна, Шишенко, Зінченко 

# data[].attributes.subject
Товкайло, Николенко, Гуменна, Шишенко, Зінченко 

# data[].attributes.body
Мораль (лат. — моральний, від  — звичай, воля, закон, властивість) — система поглядів, уявлень, норм, оцінок, які регулюють поведінку людей; форма суспільної свідомості.
Моральне виховання — цілеспрямована взаємодія дорослого і дитини з метою формування моральних почуттів і якостей, засвоєння моральних норм і правил, розвитку моральних мотивів і навичок поведінки.
Моральне виховання — виховна діяльність, що має на меті сформувати стійкі моральні якості, потреби, почуття, навички і звички поведінки на основі ідеалів, норм і принципів моралі, участі у практичній діяльності.

# data[].attributes.headline
Гуменна, Ніколенко, Лозан, Міроненко) Засоби розумового виховання - 1. Ознайомлення з предметами і явищами навколишнього світу. Обсяг і характер знань визначає програма виховання і навчання у дошкільних закладах дітей кожної вікової групи відповідно до можливостей їхнього розумового розвитку. Усі знання об'єднані в розділи: про природу, предметний світ, працю дорослих, явища суспільного життя тощо. У ранньому дитинстві дитину знайомлять з конкретними предметами і явищами найближчого оточення. Оволодіння різними видами предметних дій і мовою забезпечує формування елементарного кола уявлень: про якості і властивості предметів побуту, іграшки, певні об'єкти природи, про призначення окремих предметів і способи користування ними.

# data[].attributes.subject
Гуменна, Ніколенко, Лозан, Міроненко) Засоби розумового виховання - 1. Ознайомлення з предметами і явищами навколишнього світу. Обсяг і характер знань визначає програма виховання і навчання у дошкільних закладах дітей кожної вікової групи відповідно до можливостей їхнього розумового розвитку. Усі знання об'єднані в розділи: про природу, предметний світ, працю дорослих, явища суспільного життя тощо. У ранньому дитинстві дитину знайомлять з конкретними предметами і явищами найближчого оточення. Оволодіння різними видами предметних дій і мовою забезпечує формування елементарного кола уявлень: про якості і властивості предметів побуту, іграшки, певні об'єкти природи, про призначення окремих предметів і способи користування ними.

# data[].attributes.headline
Засоби розумового виховання (Товкайло, Шишенко,Фаустова)

# data[].attributes.subject
Засоби розумового виховання (Товкайло, Шишенко,Фаустова)

# data[].attributes.body
2. Спілкування з дорослими
Спілкування з дорослими. Особливу роль у розумовому вихованні відіграють відповіді дорослих на численні запитання дітей, які є одним із показників їхнього розумового розвитку. Спочатку ці питання є простими: «Яка киця?», " Що робить зайчик?". Пізніше розвивається допитливість та інтерес до предметів і явищ не лише безпосереднього оточення, а й віддалених: «Чому дме вітер?». Сукупність дитячих запитань учені (О. Сорокіна) класифікують на такі категорії:
—  питання, що містять бажання дитини одержати від дорослих пораду або допомогу («Ви навчите мене малювати цей візерунок?»); адекватною реакцією на них буде конкретна допомога дорослих у тому, про що дитина просить;
— питання, що відображають намагання дитини викликати емоційне співпереживання дорослих («Добре я відповідав на занятті?»); у такому разі педагог, відповідаючи на питання дитини, має виявити зацікавленість нею, її успіхами, а за необхідності — співчуття;
— пізнавальні питання, зумовлені прагненням дітей до знань («Звідки приходить зима?»); вони зобов'язують педагогів, батьків до точних, правильних за змістом і з наукової точки зору відповідей.
В ознайомленні дітей з навколишнім світом не можна недооцінювати спілкування з дорослими поза процесом навчання. Цей спосіб розумового виховання М. Поддьяков назвав стихійним, неорганізованим навчанням.

# data[].attributes.headline
1. Набуття елементар

# data[].attributes.body
1. Набуття елементарних знань про навколишнє середовище (призначення, якості та властивості предметів, природу), життя і працю людей, суспільні явища. Завдання вихователя полягає в тому, щоб послідовно вести дітей від первинних, поверхових, безсистемних уявлень до пізнання явищ дійсності. Найефективнішим у цьому є засвоєння не окремих знань і вмінь, а певної системи знань, яка відображає істотні залежності та зв'язки у конкретній галузі дійсності. Як зауважував О. Запорожець, навіть запитання, які ставлять діти дорослим, свідчать про те, що вони не обмежуються знаннями про окремі факти дійсності, а прагнуть проникнути у сутність речей і причинно-наслідкові зв'язки між явищами дійсності.

# data[].attributes.headline
(Гуменна, Ніколенко, Лозан, Міроненко)

# data[].attributes.subject
(Гуменна, Ніколенко, Лозан, Міроненко)

# data[].attributes.body
Завдання розумового розвитку - Формування умінь і навичок розумової діяльності. Передавання дітям знань передбачає формування в них певних способів сприймання (вміння спостерігати, розглядати і обстежувати предмети тощо), розвиток пізнавальних процесів (мовлення, мислення, уяви, пам'яті, уваги).

# data[].attributes.headline
Завдання розумового виховання 2 (Формування умінь і навичок розумової діяльності) Товкайло, Фаустова, Шишенко, Пелишенко

# data[].attributes.subject
Завдання розумового виховання 2 (Формування умінь і навичок розумової діяльності) Товкайло, Фаустова, Шишенко, Пелишенко

# data[].attributes.body
Передавання дітям знань передбачає в них певних способів сприймання(вміння спостерігати, розглядати і обстежувати предмети тощо), розвиток пізнавальних процесів( мовлення, мислення, уяви, памяті, уваги).

# data[].attributes.headline
Завдання розумового виховання дошкільників 

# data[].attributes.subject
Завдання розумового виховання дошкільників 

# data[].attributes.body
3. Розвиток розумових здібностей, формування пізнавальних інтересів і допитливості.

Для розвитку пізнавальних інтересів і пізнавальної активності необхідно формувати багатий і різноманітний сенсорний досвід дітей, послідовно розвивати основні види мислення, ігрову та інші види діяльності (спілкування, продуктивну, навчальну), розширювати і поглиблювати

знання, удосконалювати загальні та спеціальні навички розумової діяльності (обстеження предметів, спостереження за явищами навколишньої дійсності, виокремлення суттєвих ознак предметів і явищ, порівняння й узагальнення тощо). Вже у дошкільному віці потрібно навчати дитину самостійного пошуку знань, що сприяє формуванню вміння ефективно пізнавати дійсність. Надзвичайно сприятливим середовищем для розвитку пізнавальної активності дітей є природа.

Ефективне розумове виховання значною мірою залежить від того, наскільки вмілим і цілеспрямованим є педагогічне керівництво процесом розумового розвитку, від педагогічних умінь, особистого прикладу і налаштованості педагога постійно працювати над збагаченням розуму дитини.

# data[].attributes.headline
Мета розумового виховання

# data[].attributes.subject
Мета розумового виховання

# data[].attributes.body
Метою розумового виховання є формування всебічно розвиненої дитини, її розумової активності, самостійності, творчих здібностей

# data[].attributes.headline
  Розумове виховання дітей дошкільного віку покликане забезпечити вирішення таких завдань:Набуття елементарних знань про навколишнє середовище (призначен-ня, якості та властивості предметів, природу), життя і працю людей, суспільні явища.Формування умінь і навичок розумової діяльності.Розвиток розумових здібностей, формування пізнавальних інтересів і допитливості.

# data[].attributes.subject
  Розумове виховання дітей дошкільного віку покликане забезпечити вирішення таких завдань:Набуття елементарних знань про навколишнє середовище (призначен-ня, якості та властивості предметів, природу), життя і працю людей, суспільні явища.Формування умінь і навичок розумової діяльності.Розвиток розумових здібностей, формування пізнавальних інтересів і допитливості.

# data[].attributes.headline
Розумовий розвиток,критерії розумового розвитку. ( Товкайло, Гуменна, Шишенко,Мироненко)

# data[].attributes.subject
Розумовий розвиток,критерії розумового розвитку. ( Товкайло, Гуменна, Шишенко,Мироненко)

# data[].attributes.body
Розумовий розвиток- ступінь розвитку в дитини пізнавальних процесів( відчуттів і сприймання, мислення та мовлення, памяті і уяви), сформованість уміння  міркувати, обгрунтовувати свої думки, діяти адекватно до вимог старших, виявляти інтерес до пізнання навколишнього середовища, здатність швидко і правильно розуміти те, що їй говорять, вибудовувати власні судження, користуватися поняттями й узагальненннями.
Про розвиток дитини свідчать:
— запитання, які вона ставить дорослим;
—  судження, в яких виявляється її розуміння різних явищ, подій та їх причин;
— продукти діяльності (малюнки, різноманітні вироби та ін.);
— зміст, форми ігор;
— характер спілкування з дорослими та однолітками;
—  способи виконання завдань, розв'язань розумових задач.

# data[].attributes.headline
Розумове виховання

# data[].attributes.subject
Розумове виховання

# data[].attributes.body
Розумове виховання - систематичний, цілеспрямований вплив дорослих на розумовий розвиток дитини з метою формування системи знань про навколишній світ, розвиток пізнавальної діяльності, здатності до самостійного пізнання

# data[].attributes.headline
Мета розумового виховання

# data[].attributes.subject
Мета розумового виховання

# data[].attributes.body
Згідно із сучасними концепціями дошкільного виховання прищеплення знань, умінь і навичок слід спрямовувати на виховання у дітей уміння самостійно пізнавати світ. У цьому контексті окреслюється мета розумового виховання — формування всебічно розвиненої дитини, її розумової активності, самостійності, творчих здібностей.

# data[].attributes.headline
Виховання у дітей культурно-гігієнічних навичок і вмінь здорового способу життя. 

# data[].attributes.subject
Виховання у дітей культурно-гігієнічних навичок і вмінь здорового способу життя. 

# data[].attributes.body
Діти повинні  знати, що добре, а що шкідливе для організму, і відповідно організовувати свою поведінку. Вміння  доглядати за тілом, одягом, особистими речами, культурно поводитися за столом під час вживання їжі,  підтримувати порядок у приміщенні повинні перерости у стійкі звички. Не менш важливі здобуття  уявлень і знань про користь занять фізичною культурою, іграми, виховування інтересу до активної  рухової діяльності, формування потреби в систематичних заняттях фізичними вправами.  Фізичне виховання дітей дошкільного віку вирішує багато загальновиховних завдань. Фізичні вправи  сприяють пізнанню навколишнього світу, розвитку органів чуття, координації рухів, морально-вольових  якостей (сміливості, відповідальності, наполегливості та ін.). Загартовувальні процедури, оволодіння рухами, участь у рухливих і спортивних іграх виховують цілеспрямованість, самостійність, формують  уміння управляти своєю поведінкою і своїм тілом. Колективні ігри допомагають вихованню дружніх і  товариських стосунків, налаштованості на спільні дії, розвивають уміння взаємодіяти, адекватно  оцінювати ситуацію, себе і партнерів. Відчуття краси і доцільності рухів тіла, звичка до чистоти й  акуратності сприяють вихованню естетичних почуттів.  Фізичне виховання дітей не може бути спонтанним, безсистемним, закостенілим щодо  використовуваних форм і методів. Організація його має відбуватися за дотримання таких умов: — охорона нервової системи дитини, раціональне чергування активної діяльності та відпочинку, гігієна  денного і нічного сну; — наявність сприятливих умов для постійного позитивного емоційного стану, відсутність чинників, які  пригнічують нервову систему дитини; — планування й утримання відповідно до санітарно-гігієнічних норм приміщень дитячого садка і  майданчика, обладнання фізкультурного залу, достатня кількість необхідного для кожного віку дітей  спортивного інвентаря та іграшок.  Програми виховання і навчання у дошкільних закладах України визначають конкретні завдання і зміст роботи з фізичного виховання дітей кожної вікової групи.  Наприклад, програма “Малятко” до найголовніших завдань дошкільного виховання зараховує турботу  про фізичне і психічне здоров´я дітей, забезпеченню якого має бути підпорядкована організація їхнього  життя, предметного та соціального середовища, всіх видів діяльності. Основний показник роботи вихователя — фізично розвинені, загартовані, активні діти, які спокійно і вільно спілкуються між собою  та з дорослими. Зміст розділу “Виховуємо здорову дитину” програми спрямовує на поетапне фізичне  вдосконалення дітей, передбачаючи гнучкий режим дня, оптимальний повсякденний руховий режим.  Програма орієнтує вихователів на використання різних форм роботи: щоденних занять з фізичної  культури, ранкової та гігієнічної гімнастики, рухливих ігор, фізкультурних пауз, розваг, свят, днів  здоров´я, піших переходів, самостійної рухової діяльності.  Програма “Дитина” виокремлює такі головні завдання фізичного виховання: — зміцнення здоров´я, всебічний фізичний розвиток, загартування, удосконалення функцій організму,  підвищення фізичної та розумової працездатності дітей; — сприяння формуванню правильної постави, профілактика плоскостопості; — формування ігрових дій; — розвиток рухових якостей (спритності, швидкості, сили, гнучкості, загальної витривалості); — виховання позитивних моральних і вольових рис характеру дитини; — сприяння набуттю доступних уявлень і знань про користь занять фізичною культурою, іграми, про  основні гігієнічні вимоги і правила; — виховання інтересу до активної рухової діяльності та формування потреби у систематичних заняттях  фізичними вправами.

# data[].attributes.headline
Мироненко, Шишенко 

# data[].attributes.subject
Мироненко, Шишенко 

# data[].attributes.body
Завдання фізичного виховання дітей дошкільного віку поділяють на три групи.

1.  Оздоровчі завдання. Це охорона і зміцнення здоров'я дітей, загартовування організму, підвищення його опору шкідливим впливам зовнішнього середовища, своєчасний розвиток усіх систем організму, підвищення їх функціональних  можливостей, формування  правильної постави і стопи.

2. Формування рухових навичок і умінь, виховання фізичних якостей. Це завдання полягає у розвитку життєво необхідних видів рухових дій: ходьби, бігу, стрибків, метання, лазіння, плавання, їзди на велосипеді; рухів рук, ніг, тулуба; шикування і перешиковування. Рухова діяльність впливає на формування таких фізичних ознак організму, як спритність, сила, гнучкість, швидкість, загальна витривалість, від яких залежить успішне подолання людиною рівних життєвих труднощів. Цілеспрямований розвиток рухових умінь і якостей слід починати в ранньому віці й організовувати його відповідно до вікових та індивідуальних можливостей дітей.
3. Виховання у дітей культурно-гігієнічних навичок і вмінь здорового способу життя. Діти повинні знати, що добре, а що шкідливе для організму, і відповідно організовувати свою поведінку. Вміння доглядати за тілом, одягом, особистими речами, культурно поводитися за столом під час вживання їжі, підтримувати порядок у приміщенні повинні перерости у стійкі звички. Не менш важливі здобуття уявлень і знань про користь занять фізичною культурою, іграми, виховування інтересу до активної рухової діяльності, формування потреби в систематичних заняттях фізичними вправами.

# data[].attributes.headline
Виховання у дітей культурно-гігієнічних навичок 

# data[].attributes.subject
Виховання у дітей культурно-гігієнічних навичок 

# data[].attributes.body
Виховання у дітей культурно-гігієнічних навичок і вмінь здорового способу життя. Діти повинні  знати, що добре, а що шкідливе для організму, і відповідно організовувати свою поведінку. Вміння  доглядати за тілом, одягом, особистими речами, культурно поводитися за столом під час вживання їжі,  підтримувати порядок у приміщенні повинні перерости у стійкі звички. Не менш важливі здобуття  уявлень і знань про користь занять фізичною культурою, іграми, виховування інтересу до активної  рухової діяльності, формування потреби в систематичних заняттях фізичними вправами.  Фізичне виховання дітей дошкільного віку вирішує багато загальновиховних завдань. Фізичні вправи  сприяють пізнанню навколишнього світу, розвитку органів чуття, координації рухів, морально-вольових  якостей (сміливості, відповідальності, наполегливості та ін.). Загартовувальні процедури, оволодіння рухами, участь у рухливих і спортивних іграх виховують цілеспрямованість, самостійність, формують  уміння управляти своєю поведінкою і своїм тілом. Колективні ігри допомагають вихованню дружніх і  товариських стосунків, налаштованості на спільні дії, розвивають уміння взаємодіяти, адекватно  оцінювати ситуацію, себе і партнерів. Відчуття краси і доцільності рухів тіла, звичка до чистоти й  акуратності сприяють вихованню естетичних почуттів.  Фізичне виховання дітей не може бути спонтанним, безсистемним, закостенілим щодо  використовуваних форм і методів. Організація його має відбуватися за дотримання таких умов: — охорона нервової системи дитини, раціональне чергування активної діяльності та відпочинку, гігієна  денного і нічного сну; — наявність сприятливих умов для постійного позитивного емоційного стану, відсутність чинників, які  пригнічують нервову систему дитини; — планування й утримання відповідно до санітарно-гігієнічних норм приміщень дитячого садка і  майданчика, обладнання фізкультурного залу, достатня кількість необхідного для кожного віку дітей  спортивного інвентаря та іграшок.  Програми виховання і навчання у дошкільних закладах України визначають конкретні завдання і зміст роботи з фізичного виховання дітей кожної вікової групи.  Наприклад, програма “Малятко” до найголовніших завдань дошкільного виховання зараховує турботу  про фізичне і психічне здоров´я дітей, забезпеченню якого має бути підпорядкована організація їхнього  життя, предметного та соціального середовища, всіх видів діяльності. Основний показник роботи

# data[].attributes.headline
Для успішного виховання в дошкільників культурно-гігієнічних навичок необхідно забезпечити:

# data[].attributes.subject
Для успішного виховання в дошкільників культурно-гігієнічних навичок необхідно забезпечити:

# data[].attributes.body
— цілеспрямовану роботу батьків і педагогів щодо усвідомлення дітьми значущості фактора здоров'я, цінування його; запобігання шкідливих звичок, недбалого ставлення до свого організму, зовнішнього вигляду і поведінки;

—  єдність вимог до гігієни дитини в дошкільному закладі та сім'ї, позитивний приклад культури поведінки дорослих;

—  належну естетичність приміщення дитячого садка і сім'ї, що передбачає ретельне його прибирання, чистоту, доцільність і зручність у використанні обладнання, меблів, посуду, іграшок тощо;

—  постійне вправляння у дотриманні вимог культури поведінки, своєчасність і чіткість режимних процесів;

—  контроль з боку вихователів, допоміжного персоналу, батьків за якістю виконання культурно-гігієнічних навичок;

— індивідуальну роботу з кожною дитиною, врахування її стану здоров'я, темпів оволодіння навичками, ставлення до гігієнічних процедур; при цьому важливо знати, як дитина сприймає позитивну оцінку чи осуд її поведінки авторитетним дорослим,  як ставиться до відповідних учинків однолітків.

# data[].attributes.headline
Гуменна, Гладка, Літовка, Лозан

# data[].attributes.subject
Гуменна, Гладка, Літовка, Лозан

# data[].attributes.body
1. Фізичне виховання - система соціально-педагогічних заходів, спрямованих на зміцнення здоров'я, загартування організму, гармонійний розвиток форм, функцій і фізичних можливостей людини, формування життєво важливих рухових навичок та вмінь. Завдання фізичного виховання : Головний зміст фізичного виховання полягає в оволодінні дитиною основами фізичної культури:

1. Опанування основ особистої гігієни. Йдеться про охайність, чистоту тіла, одягу, взуття, гігієну приміщення, режим дня (сон, харчування, раціональна організація активної діяльності й відпочинку).

З раннього віку дитину слід привчати до систематичного догляду за своїм тілом, прищепити навички здорового способу життя, бажання займатися фізичною культурою і спортом.

До культурно-гігієнічних навичок, якими повинні оволодіти діти протягом дошкільного дитинства, належать:

— навички їжі (акуратно їсти, користуватися посудом, серветкою та ін.);

—  навички догляду за тілом (умивання, чищення зубів, розчісування волосся та ін.);

— навички утримання у чистоті і порядку одягу, дотримання порядку в приміщенні, його прибирання;

— навички здійснення різних видів діяльності (гри, праці, навчання) а дотриманням культурно-гігієнічних вимог.

2.  Загартовування організму (здійснюють його з використанням природних факторів — сонця, повітря, води).

3.  Виконання фізичних вправ, що є головним засобом фізичного виховання.

Завдання фізичного виховання дітей дошкільного віку поділяють на три групи.

1.  Оздоровчі завдання. Це охорона і зміцнення здоров'я дітей, загартовування організму, підвищення його опору шкідливим впливам зовнішнього середовища, своєчасний розвиток усіх систем організму, підвищення їх функціональних  можливостей, формування  правильної постави і стопи.

2. Формування рухових навичок і умінь, виховання фізичних якостей. Це завдання полягає у розвитку життєво необхідних видів рухових дій: ходьби, бігу, стрибків, метання, лазіння, плавання, їзди на велосипеді; рухів рук, ніг, тулуба; шикування і перешиковування. Рухова діяльність впливає на формування таких фізичних ознак організму, як спритність, сила, гнучкість, швидкість, загальна витривалість, від яких залежить успішне подолання людиною рівних життєвих труднощів. Цілеспрямований розвиток рухових умінь і якостей слід починати в ранньому віці й організовувати його відповідно до вікових та індивідуальних можливостей дітей.

Важливе значення для здоров'я і фізичного розвитку дитини мас формування правильної постави — звичного положення тіла у спокої та в русі. Правильна постава створює оптимальні умови для роботи серцево-судинної, дихальної та травної систем, значною мірою впливає на самопочуття та настрій. Порушення її може бути спричинене недотриманням гігієнічних умов, недостатньою розвиненістю кістково-м'язового апарату, недостатнім рівнем рухової активності дітей, відсутністю або низьким рівнем профілактичної роботи, вродженими вадами. Тому необхідно стежити за дотриманням таких гігієнічних умов життя і діяльності дітей, як освітлення, відповідність меблів та одягу, взуття віку дітей; правильно організовувати заняття фізичними вправами: бігом, стрибками, підлізанням, пролізанням, що зміцнюють м'язи спини та підвищують гнучкість хребта. А головне — переконати дитину в значенні правильної постави для її здоров'я і краси, навчити правил самоконтролю під час сидіння, стояння, ходіння, раціонального розподілу навантаження.

2.Фізичне здоров'я є головною умовою духовного і морального здоров'я дитини. У період дошкільного дитинства закладається фундамент здоров'я, формуються життєво необхідні рухові навички, вміння, розвиваються важливі фізичні якості, що свідчить про необхідність правильного фізичного виховання, яке має сприяти оздоровленню і повноцінному розвитку дитини.
Фізичний розвиток — процес зміни морфологічних і функціональних ознак організму, основою якого є біологічні процеси, зумовлені спадковими генетичними факторами, умовами зовнішнього середовища і вихованням.
Показниками фізичного розвитку є:
— антропометричні та біометричні дані: зріст, маса тіла, життєва ємкість легень, об'єм грудної клітки;
— розвиток основних рухів (ходьби, бігу, стрибків, метання, лазіння та ін.);
— рівень фізичних якостей (швидкості, спритності, сили, витривалості, гнучкості);
—   рівень показників формування постави (вигинів хребта, відстані між кутами лопаток та ін.).
Ріст і розвиток дитини — не тотожні процеси: ріст — це збільшення розмірів тіла та окремих його частин, а розвиток — диференціювання тканин і органів. Дитина росте і розвивається нерівномірно. В періоди сповільнення темпів росту інтенсивніше відбуваються процеси диференціювання тканин і формоутворення, а в періоди інтенсивного росту дещо сповільнюються темпи розвитку. Однак процеси розвитку і росту взаємопов'язані та неперервні. Їх черговість і послідовність значною мірою визначають вікові особливості дітей.
3.

# data[].attributes.headline
Показниками фізичного розвитку є: 

# data[].attributes.subject
Показниками фізичного розвитку є: 

# data[].attributes.body
— антропометричні та біометричні дані: зріст, маса тіла, життєва ємкість легень, об'єм грудної клітки;

— розвиток основних рухів (ходьби, бігу, стрибків, метання, лазіння та ін.);

— рівень фізичних якостей (швидкості, спритності, сили, витривалості, гнучкості);

—   рівень показників формування постави (вигинів хребта, відстані між кутами лопаток та ін.).

# data[].attributes.headline
Поняття про фізичний розвиток 

# data[].attributes.subject
Поняття про фізичний розвиток 

# data[].attributes.body
Фізичний розвиток — процес зміни морфологічних і функціональних ознак організму, основою якого є біологічні процеси, зумовлені спадковими генетичними факторами, умовами зовнішнього середовища і вихованням.
Завданн  фізичного виховання дошкільників:

— зміцнення здоров'я;

— забезпечення гармонійного розвитку організму;

—  розвиток рухових умінь, навичок і фізичних якостей (сили, спритності, витривалості, гнучкості тощо);

— підвищення фізичної та розумової працездатності;

— загартування організму;

—  прищеплення культурно-гігієнічних навичок, формування уявлень про здоровий спосіб життя;

—  виховання потреби у заняттях фізичною культурою і спортом.

# data[].attributes.headline
Реактивність 

# data[].attributes.subject
Реактивність 

# data[].attributes.body
— це властивість організму і його структур відповідати змінами життєдіяльності на дію факторів зовнішнього середовища.Реактивність забезпечує взаємодію організму з навколишнім світом. Вона істотно впливає на розвиток і перебіг хвороб.Резистентність ~ це стійкість організму до дії патогенних факторів.Які виділяють види резистентності?Резистентність буває пасивною і активною, неспецифічною і специфічною. В основі специфічної резистентності лежить імунологічна реактивність (див.

# data[].attributes.headline
Фаустова, Товкайло, Шишенко, Буряк, Мироненко Система дошкільних установ має широкі й різноманітні можливості для забезпечення реалізації таких завдань фізичного виховання дошкільників:

# data[].attributes.subject
Фаустова, Товкайло, Шишенко, Буряк, Мироненко Система дошкільних установ має широкі й різноманітні можливості для забезпечення реалізації таких завдань фізичного виховання дошкільників:

# data[].attributes.body
— зміцнення здоров'я;

— забезпечення гармонійного розвитку організму;

—  розвиток рухових умінь, навичок і фізичних якостей (сили, спритності, витривалості, гнучкості тощо);

— підвищення фізичної та розумової працездатності;

— загартування організму;

—  прищеплення культурно-гігієнічних навичок, формування уявлень про здоровий спосіб життя;

—  виховання потреби у заняттях фізичною культурою і спортом.

# data[].attributes.headline
Фаустова, Товкайло, Шишенко, Буряк, Мироненко Поняття про фізичне виховання

# data[].attributes.subject
Фаустова, Товкайло, Шишенко, Буряк, Мироненко Поняття про фізичне виховання

# data[].attributes.body
Фізичне виховання дітей дошкільного віку — систематичний вплив на організм дитини з метою його морфологічного і функціонального вдосконалення, зміцнення здоров'я, формування рухових навичок і фізичних якостей.

# data[].attributes.headline
Вітаю на курсі педагогіки дошкільної! Успіхів у навчанні, захоплення і творчості!

# data[].attributes.subject
Вітаю на курсі педагогіки дошкільної! Успіхів у навчанні, захоплення і творчості!