# data[].attributes.headline
Володимир Гевко — український підприємець, громадський діяч, науковець. Кандидат економічних наук, доцент.

# data[].attributes.subject
Володимир Гевко — український підприємець, громадський діяч, науковець. Кандидат економічних наук, доцент.

# data[].attributes.headline
Сергій Жадан — український письменник, перекладач, громадський діяч, фронтмен гуртів Жадан і Собаки та Лінія Маннергейма. 

# data[].attributes.subject
Сергій Жадан — український письменник, перекладач, громадський діяч, фронтмен гуртів Жадан і Собаки та Лінія Маннергейма. 

# data[].attributes.headline
Ірина Мацко — українська дитяча письменниця, ілюстратор, казкарка, член НСПУ, громадський діяч, видавець, голова ГО «Творчий простір ОРЕЛІ», керівник креативної студії «ІРИска».

# data[].attributes.subject
Ірина Мацко — українська дитяча письменниця, ілюстратор, казкарка, член НСПУ, громадський діяч, видавець, голова ГО «Творчий простір ОРЕЛІ», керівник креативної студії «ІРИска».

# data[].attributes.headline
Іван Байдак - молодий український письменник-прозаїк, журналіст, перекладач; став зіркою наймолодшого покоління українських письменників, котрі поступово виходять з інтернетівських нетрів на площі друкованих книг.

# data[].attributes.subject
Іван Байдак - молодий український письменник-прозаїк, журналіст, перекладач; став зіркою наймолодшого покоління українських письменників, котрі поступово виходять з інтернетівських нетрів на площі друкованих книг.

# data[].attributes.headline
Коли ми переможемо

# data[].attributes.subject
Коли ми переможемо

# data[].attributes.body
Коли ми переможемо, буде теплий сонячний день... Ми візьмемо за руки коханих, відвідаємо домівки батьків, зійдемось на площі і будемо вітати друзів.

Хтось читатиме книгу на лавці у парку, хтось підкорятиме верхівку гори, відвідає концерт улюбленої групи, запишеться на танці. Кожен  продовжить жити своїм життям, яке наразі потрібно відкласти на потім.

Коли Росія впаде, ми візьмемось будувати дороги, садити дерева, творити культуру і створюватимемо стартапи. Ми будемо жити так, як самі вирішимо. І ніхто нам не буде вказувати, як ми маємо чинити.

Коли війна закінчиться, ми ще більше ствердимося як держава, як народ, що стає тільки сильнішим, коли його намагаються образити, розсварити, знищити.

Неважливо, що зараз коїться в нашій голові (ймовірно все й одразу).

Чи прагнемо добитися миру будь-яким способом, чи вважаємо війну – незворотною, але і переломним моментом в історії.

Чи скрупульозно слідкуємо за новинами чи навпаки – намагаємось знайти спосіб відволіктись.

Я не знаю, що буде далі. Не певен, чи взагалі є людина в світі, яка це знає. Які б партії вона не розігрувала в голові, які б накази не віддавала своїм військовим.

Війна – це страшно, це не романтизм, який вбачають в промовах Черчилля, текстах Ремарка чи піснях британських солдатів в Данкерку.

Війна – це натерте взуття, відсутність води, життя в окопах під обстрілами. Війна – це потреба вбивати. Але, звісно, нам ніяк не можна обирати ганьбу.

Війна вже багато чого нам дала:

Ми вкотре показали, що ми -  волелюбна нація. Народ, який може захистити своє, який може об’єднатись, встати за брата і виборювати свободу. Навіть коли інколи доводиться поступатись своїм принципам.

Про нас знають. З нами рахуються. Вивчають нашу історію, слухають нашу музику, краще орієнтуються в географії. Навіть якщо це просто через страх за себе.

Я стараюсь залишатись спокійним: донатити армії та бути корисним на своєму місці.

І просто чекаю на той сонячний день, коли ми переможемо, одягнемо вишиванки, вдихнемо на повні груди, і перед нами буде ціле життя… на своїй землі, де звучатиме наша мова і навколо бігатимуть діти, гулятимуть пари, а бабусі молитимуться Богу, щоб тут більше не було війни.

# data[].attributes.headline
Якщо багато читав у дитинстві

# data[].attributes.subject
Якщо багато читав у дитинстві

# data[].attributes.body
Я виріс, харчуючись книжками.

Книжки були моїми вітамінами і мінералами, вуглеводами і клітковиною.

Вони були моїм інтернетом, журналами і радіо, телескопом і кінотеатром. На відміну від старої чорно-білої "Берізки" - книжки ніколи не потребували майстра, їх зображення було завжди чітким і доступним в будь-яку пору доби.

Книжки мого дитинства були в основному з безликими палітурками та бідні на ілюстрації, але в їх одноманітних сторінках чомусь завжди знаходилось безліч образів, кольорів та емоцій. З рівненького сірого ряду томів, приміром, Джека Лондона віяло снігом, по якому біг Біле Ікло, за ним Бек із "Поклику предків", за ним неспішно брів Аляска Кід, з добрий десяток золотошукачів, два-три прокажені, Харніш з "Час-не-чекає", морський вовк Ларсен і за ними всіма вже не дуже хотів іти Мартін Іден.

Не маючи десь до 30 років жодної власної книжки, якимось дивним чином я перечитав практично усі дитячі та підліткові маст-ріди.

Я читав при хорошому освітленні і при поганому, за столом, лежачи і сидячи, за обідом і перед сном і мав прекрасний зір, який мені потім зіпсував комп.

Я мав неймовірне насичене вуличним життям дитинство, але поміж того всього зажди було місце книжкам. Накрадений з колгоспного поля горох смакував під "Діти капітана Гранта", а черешні - під Фенімора Купера.

Книжки ніколи не були самоціллю і джерелом пошуку знань, це був спосіб розваги і спосіб пошуку інших світів.

Твен, Стівенсон, Дефо, Верн, Перро і Андерсен, Керол, Носов, Нестайко. Грем, Кіплінг, Лагергльоф, Ліндгрен, Мілн і Треверс  були практично моїми родичами.

Було неймовірно круто жити з піратами  і робінзонами, капітанами і джунглями, подорожами і шикарно продуманими героями.

І смак того випитого і з'їдженого у дитинстві я відчуваю до сих пір.

Дурному не скучно самому.

Якщо він багато читав у дитинстві.

# data[].attributes.headline
І скільки б не перек

# data[].attributes.body
І скільки б не переконував себе, що не час,

що не слід наосліп вимовляти слова,

які не закладено в голос,

яких немає в книгах із минулого життя,

скільки б не захлинався порожнім, безсловесним

повітрям цієї весни, пекучим, безмовним

повітрям літа,

а виходить, що мова сильніша за страх мовчання,

вона має заповнювати собою нагрудні кишені життя,

вона має огортати місця, де збираються люди,

де вони потребують говорити про себе так,

щоби їх відтепер завжди

упізнавали за голосом.

Виходить, що мова, як березнева застуда, сиділа

в наших легенях, обтяжуючи їх, наче одяг на втікачах,

що долають уплав обморожене річище.

Правдоподібно також, що позбавлені голосу, ми не стаємо

чеснішими перед собою в своєму мовчанні.

Так, мовби відмовляємось від права співу в загальному хорі,

боячись сфальшивити, боячись не попасти.

І стоїть тиша за нами, мов незасіяне поле.

І стоїть німота, мов завалені камінням криниці.

Може, саме це – наш острах, наша зневіра

і пояснюють цю несамовиту мовчанку гірких очевидців,

котрі бачили все, котрі мають свідчити,

співом виказуючи убивць,

голосом озиваючи право.

Має вестись сівба опівнічного звуку,

має творитися марево ранкового співу.

Є в цьому всьому тривога. Оскільки є в цьому всьому вага.

# data[].attributes.headline
Алла Погонець - керівник у BWN Group викладачка в International Republican Institute, журналістка, киянка.

# data[].attributes.subject
Алла Погонець - керівник у BWN Group викладачка в International Republican Institute, журналістка, киянка.

# data[].attributes.headline
Це пост про ЖИТТЯ

# data[].attributes.subject
Це пост про ЖИТТЯ

# data[].attributes.body
Це пост про життя.....

Ця літня жінка перевернула наше  ставлення до життя, особливо в цей не простий час. Ми були з поїздкою на Чернігівщині. Зупинилися біля її хати, точніше біля того, що від неї залишилося, щоб дати  великодні гостинчики. Тремтячими руками вона брала паску і з посмішкою на устах щиро нам дякувала та сказала: "Сьогодні ж Чистий Четвер, то прибираю біля хати, бо свята йдуть......."

Ми слухали  її історію..... Від удару в хату її викинуло на подвір'я, хустина вся посічена, з одягу те в чому була вдягнута, але....

Вона прибирає біля хати, планує ще будуватися, грошей не просить, бо має гарну пенсію, а от за пасочку дуже дякує, бо ж треба освятити та з освяченим  провідати всіх на кладовищі. Під час розмови, вона постійно сміється, жартує і таке враження, що не розуміє чого в нас сльози на очах. Від такої сили духу і нескореності просто перехоплювало  подих, навіть не запитали, як звати, але уточнили скільки років, та й тут  не без жартів: "А скільки ви мені дасте?)))".  Було ще більше здивування, бо чомусь здалося років 75, але в цьому місяці для неї вже 86.....

Не можливо здолати такий народ.

Ця історія для, щоб ми всі продовжували жити, вірити, перемагати та залишалися нескореними. Кожного з нас десь "викинуло із хати", але МИ ВСЕ ВІДБУДУЄМО!!!

# data[].attributes.headline
Пташка зі сталі

# data[].attributes.subject
Пташка зі сталі

# data[].attributes.body
Жила собі на білому світі маленька Пташка. Народилася вона у невеличкому селі й відразу загорілася у її серденьку неймовірної сили любов до Батьківщини.

Змалечку була веселою щебетухою із червонястим пір’ячком, яскрава і помітна. Не було такого, хто б не знав Пташину.

Пташка на дух не терпіла несправедливості. Не раз отримувала стусанів, коли відстоювала її. Але хіба ж це може зупинити? Навіть виду не показувала, що важко. І стала прикладом справжньої сміливості! «Це Пташина-вогонь! Про це навіть її колір пір’ячка говорить! Вона вогняна і ззовні, і зсередини! Своїм запалом і енергією усіх надихає!».

Та й життя її було бурхливим і вогняним, бо втрапляла у різні оказії, не могла всидіти на місці… Сміливість і прагнення були в її характері. «Як Пташка скаже – так і буде!» – говорили про неї.

Та одного дня зійшла чорна хмара на її землю, страшний смерч знищував усе на своєму шляху, а закручувало його саме Зло. Зібралося воно Сталевий палац повалити, де міць і сила її краю зберігалася.

Не вагалася Пташка. Полетіла боронити Сталевий палац, нікому не сказавши де вона, аби за неї рідні не хвилювалися. У бою ще більше розпалився вогонь у її серці, а залізний характер переплавився у справжню міцну і непереможну сталь! Боронила, як яструб, свою землю разом з іншими і ніхто не посмів навіть підійти до неї.

Але закрилося небо над Сталевим палацом і вільна Пташина опинилася в глибокому підземеллі зі своїми побратимами. Тільки могутній промінь світла міг побороти Зло, якщо торкнеться купола палацу. Тоді заспівала втомлена, але нескорена Пташка у темряві підземелля пісень, допоки нагорі було справжнє пекло. А з нею й усі, хто був поруч – запалила своїм співом втомлені серця. Співали дружньо і пісня ця летіла над усім світом, пробуджуючи мільйони…

«…Бо плач не дав свободи ще нікому
А хто борець, той здобуває світ!»

– Хто співає так дзвінко? – зашуміли навколо.

– Це Пташка! Але не проста, а Пташка зі сталі! Вона мала би вільно літати, танцювати з листочками, дзвінко щебетати, здіймаючись у синє небо і співати веселих пісень, а натомість обрала сталь і боротьбу!

Своїм співом вона додала сили воїнам, запалила серця і долетів її голос до самісіньких небес й від щирості запалених сердець пролився могутній промінь на Зло, чорноту і темряву. Затряслося усе, задрижало…

– Хто запалив світло? – дивувалися.

– Пташка, яка співає в темноті!

– Чи може одна маленька Пташина так запалювати серця? Це ж дуже важко співати там, де темнота і біль!

– Хтось інший такого б не витримав, але вона – Пташка зі сталі, яку не зламати!

І відступило Зло, налякане силою сталевого серця, співом чистим, як кришталь, збентежене вірністю та любов’ю усіх, хто захищав Сталевий палац, а разом із ним і рідну землю.

Бо сталеві серця нікому не скорити!

Автор: Ірина Мацко

Ілюстрація: Tanya Kornienko

***

Пташка зі сталі (справжнє ім’я — Катерина) — українська поетка, акторка, парамедик-доброволець Національної гвардії України, учасниця російсько-української війни.

Стала відома завдяки виконанню кількох українських патріотичних пісень «Зродились ми великої години» та «Батько наш — Бандера» в підвалах «Азовсталі».

Наразі перебуває у російському полоні.

Молимося за швидке повернення Каті додому!

# data[].attributes.headline
Євген Степаненко — режисер-постановник, документаліст, ведучий, сценарист, продюсер.Разом із донькою Соломією - автор книги в листах "Абетка війни".

# data[].attributes.subject
Євген Степаненко — режисер-постановник, документаліст, ведучий, сценарист, продюсер.Разом із донькою Соломією - автор книги в листах "Абетка війни".

# data[].attributes.headline
Повість у листах від батька і доньки

# data[].attributes.subject
Повість у листах від батька і доньки

# data[].attributes.body
Ця книжка - одна з найсильніших історій про нашу війну. Це повість у листах, які написали один одному воїн Євген Степаненко та його донька Соломійка. Коли писалися листи, тато воював на Донбасі, а донечка чекала його в мирному Києві. Тепер він формує іноземні легіони і повертається з ними у воєнний Київ, у боротьбу, яка набула нових масштабів. А Соля знову чекає на тата.

“Щоб листи не загубилися, і тато прочитав їх усі, я вигадала, що кожен має починатися з літери абетки, за порядком. Так цікавіше, ніж просто ставити номери на кожному листі”, - каже Соля. Тож у цій аудіокнижці 33 розділи. Кожен із них — маленька історія, яка траплялася майже одночасно у Солі та її друзів у мирному Києві й у її тата на війні. Але це не просто особисті сімейні історії. Це щось дуже близьке всім українцям, те, що торкається серця кожного.

Тому, записуючи аудіоверсію, ми вирішили, що в неї має бути не два, а багато голосів. Тож запросили телеведучого і волонтера Сергія Притулу, музиканта Андрія Хливнюка, актора Олега Шульгу, саму Солю і її найближчу подругу Владу. Владині батьки - волонтери, а з початком ескалації тато записався до лав тероборони. Передмову до книжки написав і сам начитав Ігор Анатолійович Козловський, український вчений, громадський діяч, в’язень сумління. Усім цим людям є що сказати про нашу війну. Кожен із них, читаючи “Абетку”, не міг стримати хвилювання, а деколи й сліз. Справді, мусимо попередити: ви будете плакати. І разом із цими сльозами буде рости ваша любов і сила.

Всі кошти з продажу цієї книжки відправляються на допомогу українській армії.

Переможемо!
https://abuk.com.ua/catalog/books/902?code=2uk0Y7zxHvm2oc4_XbY9ww1646566196690&web=1

# data[].attributes.headline
Тетяна Трощинська - Editor-in-Chief у Громадське радіо, Докторка з державного управління у Національна академія державного управління при Президентові України.

# data[].attributes.subject
Тетяна Трощинська - Editor-in-Chief у Громадське радіо, Докторка з державного управління у Національна академія державного управління при Президентові України.

# data[].attributes.headline
Моя бабуся Ліда завж

# data[].attributes.body
Моя бабуся Ліда завжди казала: “Як будемо живі, посадимо цибульку”.

Або: “Як будемо живі, на той рік качок не будемо брати, а курчат візьмемо”.

Як будемо живі…

Скільки її пам’ятаю, із самісінького дитинства, молодою ще жінкою, ледь старшою за мене нинішню.

І я, чесно, часто думала, ой, вічно вони бояться, що там далі. А що там може бути далі?

Але я тепер розумію, що це не страх. Це якраз життя всупереч. Плани всупереч. Мрії всупереч.

Я думаю, це важливо було – зберегти і зберегтися самим – для того покоління, кого війна добре так переїхала танками, для тих, хто не обирав долю остарбайтерки (як моя бабуся).

І для усіх нас нині – хто не обирав ні окупації, ні евакуації, ні вдома під обстрілами.

Бо у багатьох – це не вибір, це якраз відсутність вибору.

Як будемо живі – це не про покору.

Навпаки: це про усвідомлення ризику. І про віру, що будемо живі все одно.

Ця фраза – як оберіг – століттями.

Треба було питати бабусю, як жити, коли не дуже доречно ні мріяти, ні планувати.

Та я ж не знала, що наші життя можуть перетнутися війною.

“А так, донечко, і жити”, – мабуть, би сказала бабуся. – Дасть бог весну, дасть бог сили”.

Вона щось таке завжди говорила стоїчне і розважливе. І трошки містичне.

Сьогодні до нас на озерце прилетіли дві качечки. Як і щороку. Може, їм не сказали в далеких краях, що тут нині війна.

І це той момент, коли ти не знаєш, чи можеш дозволити собі радість.

Але потім я вже дістала те насіння квітів, що готувала ще до.

Бог з ним, посію.

Цієї весни Україна зафіксувалась мені в пам’яті холодом, згарищами і прапорами.

Попри це все – прапорами.

І ці всі села з замальованими назвами. Але ти знаєш їх без карти. Ти ніби знаєш усіх людей навколо.

Бо це країна для своїх.

# data[].attributes.headline
Людмила Семенюк - письменниця, журналістка й невиправна мрійниця

# data[].attributes.subject
Людмила Семенюк - письменниця, журналістка й невиправна мрійниця

# data[].attributes.headline
Весна священна… Колись

# data[].attributes.body
Весна священна… Колись великий український хореограф Раду Поклітару, поставив на сцені Національної опери балет із такою назвою. Я памʼятаю оте красиве і фантастичне сплетіння людських тіл та рук в єдиній молитві… Весна і справді священна. Бо навесні воскресає життя, і навесні воскрес Христос, який заповів нам любити…Любов — це коли із холодної землі проростає перший синій пролісок, тягнучись до синього неба… А потім тисячі жовтих кульбаб пухнасто розцвітають під жовтим сонцем, аби вільний весняний вітер поніс їх маленькими парашутиками засіятися і знову прорости… Живи весною та любовʼю, воскресай, і нехай наші руки будуть сплетені у молитві за нашу священну землю, і за нашу українську священну весну…

# data[].attributes.headline
Валерій Пузік - воїн, письменник, художник, 

# data[].attributes.subject
Валерій Пузік - воїн, письменник, художник, 

# data[].attributes.headline
Що таке перемога? 

# data[].attributes.body
Що таке перемога?

Я запитую себе постійно.

Яка вона на смак?

Шукаю визначення цього слова в інтернеті.

В Тлумачному словнику української мови зазначається: повний успіх у бою, остаточна поразка військ противника, — досягати чого-небудь бажаного, жаданого і т. ін., подолавши всі перешкоди.

Ми вдихаємо дим і холод.

Ми грузнемо в болоті.

Ми ремонтуємо автомобілі.

Ми рухаємось вперед.

Хмари важкі монолітні. Клуби диму підпирають небо. У вікнах вогонь. Всюди вогонь. Навіть у людях.

Мова перемоги строката.

Вона лунає вибухами та стріляниною.

Вона - продірявлені ворота біля двору.

Вона - спалені автівки на узбіччях.

Вона - сльози живих та біль мертвих. Квіти і прапори на вулицях. Їжаки на тротуарах та спалені дахи. Завалені квартири багатоповерхівок та бетонні плити, що нависають прямо над головою.

Вона - могили у дворах та лісах.

Вона пульсує автомобілями на розбитих дорогах, які відвозять на цвинтар мертвих. Вона чекає в підвалах та укриттях.

Мова перемоги шліфується в боях та наноситься на мапу звільненими територіями.

Вона… радість кожного відновленого куточка у селах та містах, де важко знайти вцілілі будинки.

# data[].attributes.headline
ЮЛІЯ «КУБА» СІДОРОВА

# data[].attributes.subject
ЮЛІЯ «КУБА» СІДОРОВА

# data[].attributes.body
Юлія «Куба» Сідорова, парамедикиня 4 штурмового батальйону 92 бригади й очільниця медичної служби Veteranka.

# data[].attributes.body
"Рівно вісім років тому познайомилися з Юлею Кубою. Ми грали концерт на базі ПС, тут до зали зайшла Куба і почався фестиваль. Власне, фестиваль триває вже вісім років. Востаннє бачилися в госпіталі, куди Юля потрапила пару місяців тому. Стояли в темряві з хлопцями з її підрозділу, домовлялися, що саме їм купити і чим саме допомогти. Було темно, але Куба світилася. Ну, бо вона завжди світиться))) Люблю, цілую, обіймаю. І вірш свого часу про неї написав".

Фото саме з того концерту.

Вони б мали тебе називати сестрою.

Просто мертві не пам’ятають про батьків та освіту.

Правда про світ виявилась замалою,

аби в ній вмістити все, що ти хочеш від світу.

І коли ти виносиш їх на собі, госпітальєрко,

і відбиваєш їхнє життя в їхньої смерті,

смерть говорить – зі мною завжди нелегко,

ті, що мають зі мною справу, рідко бувають відверті.

І ті, що справді не знають, як тебе звати,

знають твій позивний, за ним і кличуть.

Перекрикують біль, ніби ламають загати,

ніби криком хочуть спинити кров убивчу.

І залишають цей світ з обов’язками та правами,

говорять про світ, як про найбільшу втрату.

Але правду про світ писали такими словами,

що нам потрібно виправдовуватись за нашу правду.

Правда про світ така, що навіть вірші,

які ти читаєш, для когось є пропагандою й грою.

Пропаганда – це не відмовлятись від тих, кому віриш.

Пропаганда – це називати тебе сестрою.

Політика – це не вміння підкидати монетку,

і не вміння домовлятися із ворами.

Політика – це школяр, який читає свою абетку,

це госпітальєрка, яка накладає бинти на рани.

Політика – це далі жити в своїй країні.

Любити її такою, якою вона є насправді.

Політика – це знаходити слова: важкі, єдині,

і лагодити все життя небеса несправні.

Політика – це любити тоді, коли лякає

саме слово любов, коли не шкодують бранців.

Релігія – це відчути на дотик, своїми руками,

як знімаються шви із того, кому не давали шансів.

Релігія – це телефони, зроблені в Китаї,

це священники з простреленими паспортами.

Війна, мов сука, вигодовує щенят, яких їй підкидають,

назавжди роблячи їх сестрами та братами.

Твої брати з грізними позивними.

Твої поети з недописаними віршами.

Земля з гарячим камінням лежить під ними.

Апостоли за ними стоять з книгами і ножами.