# data[].attributes.body
Orsós János Róbert tanulmánya

# data[].attributes.headline
Nagyidai Sztojka Ferenc,  A czigányok vándorlása (teljes szöveg)

# data[].attributes.subject
Nagyidai Sztojka Ferenc,  A czigányok vándorlása (teljes szöveg)

# data[].attributes.body
Beck, 2020, 140-141

Van, hogy a költő felől indulunk, és egyetlen verssorig sem jutunk. Azért fontos ez, mert szövegek, sőt akár egy költői életmű elvesztését sejtem abban, ha az eluralkodó olvasat – és Rafinak nincs széles recepciója – odáig húzza össze
a szövegek horizontját, hogy azok esélyt sem kapnak saját jogon való létezésükre. Így van az, hogy Rafi Lajos verseinek olvasása nem Rafi költői világát nyitja meg, hanem Rafi Lajos valóságába kukucskál és megterheli az olvasást – ahogyan Bogdán József
versének kukucska nénije a vershőst:
kukucska néni a lelkembe kukucskál
mondjon szép szent szavakat plébános úr
nem mondok mondja azt hogy jeruzsálem
nem mondom mondja azt hogy jeruzsálem
leányai ne sírjatok nem mondom mondja
azt hogy éli éli lámmá szábáktáni nem mondom
De ezzel az olvasói gyakorlattal nemcsak a versszöveg kerülne
kitakarásra, hanem a Rafiról szóló beszédből maga a költő illanna el, vagy fogalmazhatnék másként is: a narratíva uralma alá söpri és felszámolja tárgyát. A Bogdán József-vers kukucska nénije elveszi a plébános szavait és ellentettjére fordítja azt a hetedik sorban, kivonva a megtagadást, mint egyetlen cselekvő lehetőséget a vers
plébánosának szájából.

hát nem mondom plébános úr… maga
aztán egy furcsa ember

Ez a fordulat a versszerkezeten is nyomot hagy: az addigi látszólagos dialógus helyét a monológ, a versszöveget addig uraló költőét kukucska néni veszi át, a (ki)szolgálás helyét pedig a
kiszolgáltatottságé.

no bökje már ki mi legyen ebédre
mit konzumálna drága plébános úr mivel
tömné a megsértett fenség pókhasát… áááááááá
tudom már fasírt krumlipüré meg brokkoli
fasírt krumlipüré meg brokkoli

Szóval végigmesélhető a Rafi Lajoshoz kapcsolódó szűkre szabott irodalomkritika is úgy, hogy kifestjük belőle az írást, és marad a „fasírt krumplipüré meg brokkoli”.

# data[].attributes.body
Beck, 2020, 149-150

Dsida Nagycsütörtökében a „kocsárdi váróterem” nem a Nagycsütörtök stilizált couleur locale-ja, hanem a végtelen magány személyessé
váltásának konkrétsága. Rafi Lajos Güdüci februárja nagy
vers, és alighanem azért az – és így jutott eszembe Dsida –, mert
Rafi képes a valós, a konkrét élményt nem elveszítve, nem illusztrációvá vagy ötletadóvá degradálva irodalommá írni azt ebben a kimagasló költői alkotásban. Szöveget csinál belőle, aminek aztán nincs szüksége a rajta kívül álló referenciákra: nem kell tudnunk, hol van Güdüc, hogy mi az, milyen ott az élet. A szöveg
Güdüce a szövegben van, nem a térképen, a története nem a levéltárban vagy a nép nyelvén, hanem ott, ebben a tízegynéhány
sorban. A gyűjteményes kötet e nagy versénél időzöm kicsit a következőkben, olvassuk el az egészet.

A szél odakint a térdén töri a fákat.
Fütyülök rá. Beszél a nőkről a székely.
Torkomban érzem a vágyat:
nyalintsak vele egy pohárral.
…mert igaza van, s életét megedzette
a föld meg a kín.
Szépségét érzi ő is a szónak, s a szíve ha sír:
locsolni próbálja a torkát.

Túl a hegyen, a tüzes napot fedi
a füst.
Szép lenne itt nekem is minden,
tördel a kín.
Nézem a székelyt.
Kék szemében béke hajnalok,
kezével mintha csillagokat fogna:
most faragja fából a holnapot.

# data[].attributes.body
2018

APÁMAT NEM ISMEREM ANYÁMAT MEG NEM AKARTAM // TIZENNYOLC ÉV INTÉZETBEN ENNYI AZ EGÉSZ // A TÖBBI CSAK MOST JÖN AZ IGAZGATÓ ÚR MEGÍGÉRTE

# data[].attributes.attachment_link.title
Rigó József Átváltó borító Ny-jav_cover_2018

# data[].attributes.body
székfoglaló - MTA, Budapest

# data[].attributes.body
a legutóbbi prózakötete 2023-ból

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„A boldogság múlt idő. Azokról a történeteinkről vagyunk képesek kijelenteni, hogy boldogok voltak-e, amelyeket már elmeséltünk. (...) Ha azt mondom, az az éjszaka, amelyről beszélni fogok, életem legszebb éjszakája volt, máris eltávolítom magamtól, kívülállóként mesélek róla, lemondok bizonyos részletekről, másokat felértékelek - mesét komponálok magamnak." Ezekkel a szavakkal próbálja értelmezni a narrátor a történetmesélés mibenlétét, és arra a következtetésre jut, hogy egy történet elbeszélése mindig távolítás is egyben. Ha valaki elmeséli a saját, személyes történetét, azonnal kívülálló is lesz hozzá képest. Az átélés helyét ugyanis átveszi a reflexió, ami lehet, hogy minden kívülállás alapja. A regény elbeszélője is kívülről tekint saját élettörténetére: egy harmincas éveiben járó férfi próbál számot vetni addigi életútjával, sorsával. Nehéz gyerekkor, nagy szerelmek, szakítások, válás, két fiúgyermek, tudatmódosító szerek, testi kielégülés, nagyjából ezek a legfontosabb tájékozódási pontok a cselekményben. Emléktöredékek között száguld vagy éppen torpan meg az olvasó, az időbeli linearitásnak itt nem jut nagy szerep, a cselekmény mellőzi az időrendiséget, hiszen nem az események sorrendje a lényeges. Az elbeszélő történetei nagyrészt felcserélhetőek, sokszor ugyanazokat a köröket futja, nőkkel való kapcsolatai ugyanarra a sémára épülnek, jellemzőjük, hogy

a hős összetéveszti bennük a vágyat a szerelemmel.

Olyan a regény, mint egy road movie írásban, cselekménye egy hosszú utazás, de a helyszínek nem lényegesek igazából, helyettesíthetőek egymással ugyanúgy, ahogy talán a szerelmek egy része is. A háttér mindig ugyanaz, lányok, alkohol és drogok, a mámor megszállott üldözése. Egy ámokfutás a történet, melynek során a hős egyik zűrből keveredik a másikba. Mégsem a szex és a drogok érdekesek itt, elvéti a lényeget, aki eszerint olvassa. Ebben a szövegben (mely egyébként kétségtelenül provokatív, az erotikán bőven túllépve gyakran a pornográfiáig jut el) a személyiség, az aktuális lelkiállapot a fontos, a fókusz mindvégig az elbeszélőn van. Ő a címben megjelölt kívülálló, aki szinte mindig emberek között van, viszonyból viszonyba jár, valójában azonban sosincs belül ezeken a kapcsolatokon.

A klasszikus irodalmi hőstípus, a kereső elevenedik meg a szemünk előtt, de Jónás Tamás narrátora nem a Szent Grált keresi, hanem ki tudja, mit: talán a biztonságot, a kötődést, a szeretetet. Még az sem biztos, hogy az, amit ilyen megszállottan keres, rajta kívül található. Története során karakterfejlődésről nem igazán beszélhetünk, még akkor sem, ha a főhős kiváló analitikus, időnként megáll, hátralép és rátekint a saját helyzetére, érti és képes értelmezni azt, de a változás ettől még nem következik be. Mintha a gyerekkorba vezetnének a szálak, abba a korai időszakba, melyben túlságosan bőven mérték a fájdalmat, a kiszolgáltatottságot és a tragédiát. Bár a teljes szöveg terjedelméhez képest viszonylag kevés bekezdést szentel a gyerekkori emlékeknek, ezek a felvillanó történetek elemi erejűek, sokszor az elviselhetetlen határán mozognak (a könyv legsokkolóbb jelenete például egy gyerekkori emlék). A kiragadott képekből láthatóvá válik, hogy ezek az élmények alapozták meg a személyiséget, valamint az is, hogy a betölthetetlen és nehezen megnevezhető hiány is innen ered. Az elbeszélő mintha igyekezne elzárni életének ezt a szakaszát, leválasztani önmagáról, de elgondolkodik azon, hogy ez lehetséges-e: „Ki kellene valahogy deríteni, hogy előző életem ködfal mögül felsejlő jelenetei ismétlődnek-e a mostaniban. Ül-e még a szerencsi kockaház hideg folyosóján meztelenül egy ötéves kisfiú. Karjai jobb-balra, mintha keresztre lenne feszítve, nem szabad leereszteni, virrasztani kell reggelig. (...) Könnyebb lenne, ha lenne híd a múltból, vagy érthetőbb lenne ez a színtelen, ünnepelhetetlen szabadság. Van-e a kastélyomban örökre zárt szoba." Ellentmondásos a viszonya a gyerekkorhoz, egyrészt pontosan látja, hogy annak folyománya a mostani személyisége, másrészt pedig el is akarja választani magát ettől az időszaktól, le akarja zárni, annak ellenére, hogy tudja, soha le nem zárható. A regény olvasásakor látni kell azt a kisgyereket, akit „négyévesen hagytak pokolra jutni", és el kell gondolkodni azon, mi áll az ember szabadságában és mi nem. Mekkora az a szenvedés, amit már nem lehet semmissé tenni, amit nem lehet feldolgozni, kibeszélni, kiírni sem.

A szabadság kérése itt is felmerül, de a regénynek más aspektusból is középponti motívuma. Már a regény mottója így szól:

„a szabadság csak szárny, neked kell verdesned"

A szabadság ezek szerint lehetőség, de gyakorlásához, megvalósításához valamiféle aktivitás szükséges. Szabaddá kell magát az embernek, kérdés, hogy hogyan. A kívülállás ad egyfajta szabadságot a hősnek, ugyanakkor szabadnak mégsem lehet nevezni azt a narrátort, aki - legalábbis a regény terében megjelenő időszakban, a harmincas éveiben - úgy halad előre az életében, hogy sokszor mintha fogalma sem lenne arról, mit és miért csinál, mintha csak a szükségszerűség erői löknék előre. A társadalmi előítéletektől való elszakadás is egyfajta szabadságot jelent, de ez a bátor gesztus mégsem kecsegtet semmi jóval, nem tölti be a hiányt, a megnevezhetetlen űrt.

Az én-elbeszélő az emberi létezés poklának legmélyebb bugyrait járja be, mindent kipróbál, ami egy életbe belefér, szexuális kielégülések, drogok okozta mámor, halálközeli élmények kerülnek elő a szövegben. Önpusztító életében az öngyilkosság, sőt még a gyilkosság gondolata is felmerül, a hős mindent megél, mindenen túl van, de az önfeledtség, a kapcsolatokban való feloldódás képességéhez nem jut közelebb hozzá továbbra sem, kívülállása megmaradt, magánya fel nem oldható. A pokol létéről egyébként maga a narrátor is eltöpreng:

Ide indultál, megérkeztél: a kívánt pokol mélyén vagy, mozgáskorlátozottan. Felsóhajtasz: nincs Isten, mégis van pokol.

Isten nincs, de pokol van, hangzik a sommás paradoxon, és a szöveg végén egyre hangsúlyosabbá válik az erre való reflexió. Isten, az ördög, a pokol mibenlétének és összefüggéseinek viszonya egészen explicit módon kerülnek elő. A kérdésekre ezúttal sem kapunk választ, de az biztos, hogy ez a regény nagyon sok egzisztenciát érintő, sokszor a transzcendensig menő kérdést megvizsgál, főhőse keresi a boldogságot, de nem találja meg, hiszen azt sem tudja, mi után kutat: „Nem tanultam meg, mi a boldogság. Sokáig azt hittem, túlpörgetett, már-már elviselhetetlen tudatállapot. Téboly és katarzis egybefőzve. Születésnapi drogozás." A boldogság mellett a szeretet a másik kulcs, szeretetet elfogadni talán még nehezebb, mint adni, példázza az elbeszélő sorsa, aki a szeretet nyelvét felnőttként kell, hogy felépítse és elsajátítsa, hiszen gyerekként nem volt rá módja. A szöveg fikcióján belül úgy tűnik, nem sikerül neki. Kis túlzással olyan ez a regény, mintha József Attila híres versét ( Karóval jöttél... ) írta volna regénnyé Jónás Tamás. Az abban megfogalmazódó kérdésektől nem lehet szabadulni olvasás közben:

Tejfoggal kőbe mért haraptál?/Mért siettél, ha elmaradtál?/Miért nem éjszaka álmodtál?/Végre mi kellett volna, mondd?

# data[].attributes.attachment_link.title
Nincs Isten, de van pokol - Könyves magazin

# data[].attributes.attachment_link.description
A Kívülálló Jónás Tamás új, önéletrajzi elemekből (is) építkező regénye, mely egy őszinte és személyes, a vallomás műfaji hagyományait követő írás. A kitárulkozó, sok szempontból provokatív és tabukat döntő kötet kapcsán már tettünk fel kérdéseket a szerzőnek, ezúttal pedig a Kívülálló a hét könyve.