# data[].attributes.body
Victor
És un cos celeste que és més petit que un planeta però més gran que un meteorit

# data[].attributes.body
El cometa Borrelly va ser descobert el 28 de desembre de 1904 per l'astrònom francès Alphonse Louis Nicolas Borrelly, qui a més d'aquest va descobrir anteriorment a l'almenys altres 18 asteroides.

Borrelly és un cometa periòdic, és a dir, es fa visible cada determinat temps, i se'l considera com un cometa de període curt ja que la seva òrbita al punt més llunyà a el Sol tot just aconsegueix sobrepassar l'òrbita de Júpiter, i arriba al punt en la seva òrbita més proper a el Sol cada 6.8 anys aproximadament.

# data[].attributes.body
Un satèl·lit programat per una missió de l’ESA, que el seu objectiu és ajudar-nos a averiguar més coses sobre els exoplanetes. Aquest satèl·lit pot calcular la massa i la distància  que orbiten de les seves estrelles.

CHEOPS té un instrument d’alta tecnologia i extremadament sensible, anomenat Fotómetro

que medeix la intensitat de la llum , això ens donarà una pista sobre de que estan fets aquests planetes .

Fet per Laia Domínguez

# data[].attributes.body
Carla Fuster
El cinturó d'asteroides és la regió del sistema solar que es troba aproximadament entre les òrbites dels planetes Mart i Júpiter.

# data[].attributes.body
Són els cossos celestes constituits per gel, pols i roques que orbiten al voltant del Sol seguint diferents trajectòries: El·líptiques, Prabòliques o hiperbòliques

# data[].attributes.body
Els cometes són cossos celestes constituïts per gel, pols i roques que orbiten al voltant de el Sol seguint diferents trajectòries el·líptiques, parabòliques o hiperbòliques
Equinocci:
Els cometes són cossos celestes constituïts per gel, pols i roques que orbiten al voltant de el Sol seguint diferents trajectòries el·líptiques, parabòliques o hiperbòliques
OSA MAJOR
es una constelació visible durant toT l'any en el hemisferi nort.

# data[].attributes.body
Carla Fuster
Els cràters llunars són cràters d'impacte a la Lluna de la Terra, tot i que també n'hi ha d'origen volcànic, com el cas del cràter Hyginus. La superfície de la Lluna té molts cràters, gairebé tots formats per impactes.

# data[].attributes.attachment_link.description
Un equipo de geólogos planetarios liderado desde la Universidad Brown (EE.UU.) ha elaborado un nuevo catálogo global de los grandes cráteres en la Luna que ayudará a comprender mejor el bombardeo a gran escala que caracterizó los comienzos del Sistema Solar hace más de 4.000 millones años.

# data[].attributes.body
L'Estrella Polar és l'estrella visible de l'hemisferi nord més propera a punt cap al qual es dirigeix ​​l'eix de la Terra, assenyalant de manera aproximada la situació del pol nord celeste.

# data[].attributes.body
planeta extrasolar, planeta que orbita qualsevol estrella que no sigui el sol i per tant forma part d'un altra sistema.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Un planeta extrasolar o exoplaneta és un planeta que orbita al voltant de qualsevol estrella que no sigui el Sol i, per tant, forma part de sistemes planetaris diferents del nostre. Tot i que se'n sospitava l'existència des de feia temps, no es van començar a descobrir fins a la dècada de 1990, gràcies a la millora en les tècniques de detecció. El primer planeta extrasolar descobert orbitant una estrella de la seqüència principal va ser 51 Pegasi b, descobert el 1995 per Michel Mayor i Didier Queloz de l' Observatori de Ginebra. Aquest planeta té una massa comparable a la de Júpiter. Des de llavors, més d'un centenar de planetes han estat descoberts per diferents grups internacionals.

Un estudi del 2013, dirigit per François Fressin del Centre d'Astrofísica de la Universitat Harvard, conclou que hi ha un planeta per cada estrella, malgrat que n'hi podria haver molts més. S'estima que la nostra galàxia conté al voltant de 100.000 milions d'estrelles. Segons aquest estudi la Via Làctia contindria com a mínim 17.000 milions de planetes amb una mida similar o propera a la de la Terra: això no significa que tots ells siguin habitables.

Per a ser habitable, un planeta ha de trobar-se a una distància de la seva estrella que permeti temperatures en la seva superfície ni massa fredes ni massa calentes perquè l'aigua pugui existir en estat líquid i fer possible la vida. El 7 de gener de 2013, l'equip de la missió espacial Kepler va anunciar la candidatura de l'exoplaneta KOI-172.02 a albergar vida extraterrestre, en situar-se en la zona d'habitalitat.

Amb data de febrer de 2013 es coneixen 864 planetes extrasolars, en un total de 679 sistemes planetaris. El més semblant a la Terra, en massa, és l'OGLE-2005-BLG-390 L b, descobert el 2005, la massa del qual val unes 5,5 vegades la massa de la Terra. El primer sistema extrasolar descobert amb més d'un planeta va ser υ Andromedae.

La missió Kepler de la NASA va descobrir el desembre de 2011 els primers exoplanetes amb la mida de la Terra. Els planetes es van anomenar Kepler-20e i Kepler-20f, i estan massa a prop de la seva estrella com per estar en una zona considerada habitable, que és on l' aigua pot estar en forma líquida, a la seva superfície, però són els exoplanetes, confirmats, fins al moment, més petits que orbiten al voltant d'una estrella com el nostre Sol.

S'ha descobert, per exemple, que el planeta extrasolar anomenat 55 Cancri e té la superfície coberta per grafit i diamants en lloc d'estar cobert per aigua i granit, com passa a la Terra."

Descobriment

Aleksander Wolszczan, un astrònom polonès, va anunciar el 1993 el descobriment de 3 objectes subestel·lars de massa petita orbitant el púlsar PSR 1257+12. Aquests van ser els primers planetes extrasolars descoberts i l'anunci va ser tota una sorpresa. Es creu que aquests planetes es formaren de les restes de l'explosió de supernova que va produir el púlsar.

Els primers planetes extrasolars al voltant d'estrelles de la seqüència principal van ser descoberts el 1990 en una dura competició entre equips suïssos i nord-americans. El primer planeta extrasolar va ser anunciat per Michel Mayor i Didier Queloz, del grup suís, el 6 d'octubre de 1995. L'estrella principal era 51 Pegasi i el planeta s'anomenà 51 Pegasi b. Uns mesos més tard l'equip americà, liderat per Geoffrey Marcy, de la Universitat de Califòrnia, va anunciar el descobriment de dos nous planetes. La cursa per trobar nous planetes no havia fet més que començar. Nombrosos anuncis en premsa i televisió han divulgat alguns d'aquests descobriments, considerats en conjunt com una de les revolucions de l'astronomia a finals del segle XX.

En l'actualitat hi ha nombrosos projectes de les agències espacials NASA i ESA per al desenvolupament de missions capaces de detectar i caracteritzar l'abundància de planetes, així com per detectar planetes de tipus terrestre (el primer descobert fins a la data és Gliese 876 d). L'ambiciosa missió Darwin/TPF proposada per d'aquí a 20 anys seria capaç d'analitzar les atmosferes d'aquests planetes terrestres tenint la capacitat de detectar vida extraterrestre mitjançant l'anàlisi espectral d'aquestes atmosferes. Aquestes dades permetran abordar estadísticament qüestions profundes, com l'abundància de sistemes planetaris semblants al nostre o el tipus d'estrelles en les quals és més fàcil que es formin planetes.

Durant els primers anys de descobriments de planetes extrasolars la majoria d'aquests eren sistemes peculiars, amb períodes orbitals petits i òrbites excèntriques molt properes a l'estrella central. Una de les primeres coses que va sorprendre fou la presència relativament abundant de planetes gegants, de l'estil de Júpiter, en òrbites molt petites, sovint més petites que l'òrbita de Mercuri. Aquests planetes s'anomenen de vegades Júpiters calents. És cert que el mètode de detecció mitjançant les velocitats radials ( vegeu la secció següent) afavoria el descobriment de planetes gegants molt propers a la seva estrella central. En els últims anys els astrònoms han pogut refinar els seus mètodes: han trobat sistemes planetaris més semblants al nostre. Tanmateix, una fracció important dels sistemes planetaris té planetes gegants en òrbites petites, molt diferents del nostre sistema solar i la detecció de planetes tipus terrestre roman fora de les capacitats tecnològiques actuals. En tot cas, tots els planetes extrasolars detectats fins ara són gegants gasosos, les seves masses són grans, comparables a la de Júpiter, encara que típicament més massius. Recentment s'han descobert nous candidats planetaris de masses unes 15 vegades la massa terrestre, és a dir, comparables a Neptú.

Els Júpiters calents han trastocat les teories més o menys establertes sobre formació del sistema solar, que assumia la preeminència de planetes petits i rocallosos a prop de l'estrella central i de gegants gasosos a les zones més allunyades. Actualment existeix un cert consens sobre la formació d'aquests planetes en òrbites més externes i la seva migració primerenca cap a les òrbites interiors. Aquesta migració està determinada per la interacció gravitatòria amb el disc circumestel·lar de material en el qual es forma el planeta. En aquest aspecte sembla haver-hi una certa relació entre la metal·licitat de l'estrella central i la presència de planetes.

El planeta extrasolar del qual es coneixen més dades rep el nom de HD209458b, provisionalment anomenat Osiris. Es tracta d'un planeta de tipus Júpiter calent amb la massa d'un gegant gasós, però orbitant molt a prop de la seva estrella principal. El planeta passa per davant de la seva estrella periòdicament oferint trànsits amb què s'ha pogut obtenir una major informació sobre la seva òrbita, mida i atmosfera.

Fins fa poc de temps tots els mètodes de detecció de planetes extrasolars eren mètodes indirectes, ja que la feble lluminositat dels possibles planetes i la seva gran proximitat a les estrelles respectives en feia impossible una observació directa amb mètodes òptics. Per això tots els mètodes es basen en els efectes que el planeta o planetes produeixen sobre l'estrella o sobre el material que els envolta (en el cas d'estrelles joves). Només en els darrers anys s'ha assolit la capacitat d'observar directament la radiació infraroja emesa per alguns planetes extrasolars, tot i que encara es discuteix si es poden qualificar de planetes o serien més aviat petites nanes marrons.

Velocitats radials

Aquest mètode es basa en l' efecte Doppler. El planeta, en orbitar l'estrella central, exerceix també una força gravitacional sobre aquesta, de manera que l'estrella gira al voltant del centre de masses comú del sistema. Les oscil·lacions de l'estrella poden detectar-se mitjançant lleus canvis en les línies espectrals, segons si l'estrella s'apropa a nosaltres ( desplaçament al blau) o s'allunya ( desplaçament al vermell). Aquest mètode ha estat el més reeixit en la recerca de nous planetes.

Astrometria

Com l'estrella orbita el centre de masses del sistema, es pot intentar registrar les variacions de posició i l'oscil·lació de l'estrella. Tanmateix, aquestes variacions són tan petites que el mètode no ha estat factible de moment. Històricament, el mètode astromètric va proporcionar els primers candidats a planetes extrasolars, tots ells desbancats posteriorment. El més famós dels falsos planetes extrasolars detectats per astrometria va ser detectat a l' estrella de Barnard.

Consisteix a observar fotomètricament l'estrella i detectar subtils canvis en la seva magnitud aparent quan un planeta gira al seu voltant. El mètode dels trànsits, juntament amb el de la velocitat radial, poden utilitzar-se per caracteritzar millor l'atmosfera d'un planeta, com en els casos d'HD209458b i els planetes OGLE-TR-40 i OGLE-TR-10. Ambdós mètodes són més eficaços amb els planetes gegants més propers a l'estrella principal, per la qual cosa només poden caracteritzar una lleu fracció dels planetes detectats.

L'efecte de lent gravitacional es produeix quan els camps gravitatoris del planeta i de l'estrella actuen per augmentar o focalitzar la llum d'una estrella distant, situada en segon pla. Perquè el mètode funcioni, els tres objectes han d'estar quasi perfectament alineats. El principal defecte d'aquest mètode és que les possibles deteccions no són repetibles i el planeta així descobert hauria de ser estudiat addicionalment per algun dels mètodes anteriors.

En estrelles joves, amb discs circumestel·lars de pols al seu voltant, és possible detectar irregularitats en la distribució de material al disc, ocasionades per la interacció gravitatòria amb un planeta. Es tracta d'un mecanisme similar al que actua en el cas dels satèl·lits pastors de Saturn. D'aquesta manera ha estat possible inferir la presència de 3 planetes orbitant l'estrella β Pictoris i d'un altre planeta orbitant l'estrella Fomalhaut (HD 216956). En estrelles encara més joves, la presència d'un planeta gegant en formació seria perceptible a partir del buit de material gasós que deixaria al disc d'acreció.

El març de 2005 l'equip del Spitzer Space Telescope pogué detectar directament la radiació infraroja emesa per dos planetes extrasolars ja coneguts: HD 209458 b and TrES-1. Mesuraren les seves temperatures en 1.060 K per a TrES-1 i en 1.130 K per a HD 209458 b. Això obrí la porta a poder detectar nous planetes gràcies a la seva radiació infraroja. També el 2005 dos grups, utilitzant el Very Large Telescope de l' European Southern Observatory anunciaren l'observació directa d'imatges de planetes extrasolars: GQ Lupi b i 2M1207 b, tot i que no és clar si són grans planetes o petites nanes marrons.

# data[].attributes.attachment_link.description
Un planeta extrasolar o exoplaneta és un planeta que orbita al voltant de qualsevol estrella que no sigui el Sol i, per tant, forma part de sistemes planetaris diferents del nostre. Tot i que se'n sospitava l'existència des de feia temps, no es van començar a descobrir fins a la dècada de 1990, gràcies a la millora en les tècniques de detecció.

# data[].attributes.body
És un esferoide lluminós de plasma que manté la seva forma gràcies a la seva propia gravedat.

# data[].attributes.body
Paula
L'halo galàctic és la regió de l'espai que envolta les galàxies espirals, com ara la nostra galàxia, la Via Làctia. Té una grandària aproximada de més de 15 kiloparsecs

# data[].attributes.body
Dhuban és un estel en la constel·lació de l'Drac. Té magnitud aparent +3,67 i, malgrat tenir la denominació de Bayer «Alfa», és només la vuitena estrella més brillant en la constel·lació. Està situada a 309 anys llum de el sistema solar.

# data[].attributes.body
Son milers de estrelles que moltes s’agrupan en forma de disc.

# data[].attributes.body
Les galàxies són enormes conjunts de centenars o de milers de milions d’estrelles agrupades totes entorn d’un centre comú al voltant del qual giren.

Totes les estrelles visibles a simple vista des de la Terra pertanyen a la nostra galàxia: la Via Làctia. El sol és una més dels milions d’estrelles que hi ha a la nostra galàxia(es calculen uns 100.000 milions).

# data[].attributes.body
Carla Fuster

Cos celeste que gira al voltant d'un planeta.

# data[].attributes.attachment_link.title
Los 7 Planetas con mas Satélites Naturales! :0

# data[].attributes.attachment_link.description
Nuevo video wuuuuu! Disfrutenlo que no se ven seguido xd Compartanlo para que sus amigos puedan hacer su tarea fácil y sencillo :D

# data[].attributes.body
Alberto
El camp geomagnètic de la Terra és el camp magnètic que va des de l’interior de la Terra cap a l’espai, on es troba amb el vent solar (corrent de partícules carregades que emanen del Sol). Un autèntic escut invisible d’energia ens protegeix de l’excés de radiació solar i és el responsable de fenòmens com ara les aurores boreals.

# data[].attributes.body
Va ser el núvol de gas o disc de acreixement en el que es va formar el sistema solar

# data[].attributes.body
Aitor Francés Pérez.
Magnetosfera:

Embolicant al nostre planeta i protegint-nos de la fúria de el Sol, hi ha una bombolla de magnetisme gegant anomenada magnetosfera. Aquesta bombolla desvia la major part del material solar que es precipita cap a nosaltres des de la nostra estrella, a aproximadament 1.609.000 quilòmetres (1 milió de milles) per hora o més. Sense la magnetosfera, la incessant acció d'aquestes partícules solars podria despullar a la Terra de les seves capes protectores, que ens protegeixen de la radiació ultraviolada de el Sol. És clar que aquesta bombolla magnètica va ser clau per ajudar la Terra a desenv- olupar-se i arribar a ser un planeta habitable.

# data[].attributes.body
Victor Antón
Neptu es el vuite planeta més allunyat del sistema solar

# data[].attributes.attachment_link.description
Avui, amb el Joan Anton Català, viatgem fins a un planeta que, de fet, no queda clar que sigui un planeta: Plutó! Per què hi ha tanta polèmica al seu voltant?

# data[].attributes.body
Cos celes sense llum propia que gira alrededor del sol.

# data[].attributes.body
Hiba
El Telescopi Espacial Hubble pot obtenir imatges astronòmiques de qualitat sense les limitacions que imposa l'atmosfera terrestre.

# data[].attributes.body
En física, una òrbita és la trajectòria que descriu un objecte físic voltant d'un altre mentre està sota la influència d'una força central, com la força gravitatòria.

# data[].attributes.body
És el terme creat per la Unió Astronòmica Internacional per definir una nova classe de cossos celestes, diferent de la del planeta y de la del cos menor del sistema solar.

# data[].attributes.body
Es una estrella lluminosa que està en el centre del nostre sistema planetari.

# data[].attributes.body
Hiba
La Terra és el nostre planeta i l'únic habitat. Es troba a l'ecosfera, un espai que envolta el Sol i que té les condicions necessàries perquè existeixi vida.

# data[].attributes.body
Aitor Francés Pérez.

5. Plutó i el Sol.

Pluto:

Plutó és o era més ben dit el novè planeta del sistema solar. Es una especie de planeta congelat que està molt lluny del sol lo que provoca que faci tant fret. El planeta es troba a 5,934'456,500 kilòmetres del sol i és ⅙  part de la terra de gran.

# data[].attributes.body
El Sol:

El nostre sol és una bola brillant i calent d'hidrogen i heli en el centre del nostre sistema solar. Té un diàmetre de 1.392.000 km, 109 vegades més ample que la Terra. És 10.000 graus Fahrenheit a la superfície, i 27 milions de graus Fahrenheit 15.000.000 graus centígrads en el nucli. Impressionant!

# data[].attributes.body
Les tempestes geomagnètiques es produeixen quan un fulx gran de radiació emesa pel Sol arriba al camp magnètic de l’atmosfera de la Terra. La pertorbació succeeix quan es produiexen ejerccions de massa de la corona Solar,

# data[].attributes.body
Hugo Martín

L'univers és el contenidor de tot el que existeix, com poden ser planetes, estrelles, asteroides. També conten tot el que no és material, com per exemple la llei de la gravetat o el temps.
L'univers es va originar després d'una explosió d'atoms que va desencadenar la creació del univers que es va començar a expandir massivament. Es creia que en algun punt l'univers deixaria de créixer i començaria a recular de nou, però s'ha comprovat que l'engrandiment de l'univers no frena, al contrari, amb el pas del temps augmentà la velocitat.

# data[].attributes.body
Aitor Francés Pérez.

Júpiter:

Júpiter és el planeta més gran del nostre sistema solar. És semblant a una estrella però mai prou gran com per començar a cremar. Està cobert de ratlles de núvols arremolinades. Té fortes tempestes com la Gran Taca Vermella que ja ha durat centenars d'anys. Júpiter és un gegant gasós i no té una superfície sòlida però pot tenir un nucli intern sòlid aproximadament la mida de la Terra. Júpiter també té anells però són massa tènues per veure'ls molt bé.

# data[].attributes.body
Hugo Martín

Tatooine era un planeta desèrtic molt poc habitat situat en els Territoris de la Vora Exterior de la galàxia. A les pelicules era el planeta natal dels influents Anakin i Luke Skywalker, que li donarien forma a la història galàctica. Part d'un sistema estel·lar binari, el planeta era oprimit pels sols abrasadors, el que va provocar que el món manqués de les aigües superficials necessàries per sostenir grans poblacions. Com a resultat, molts residents de la planeta van treure aigua de l'atmosfera a través de granges d'humitat.

# data[].attributes.body
Ona Palmero

Trajectòria que descriu una partícula en un accelerador circular o bé en els esquemes que representen l'estructura atòmica.

# data[].attributes.body
Ona Palmero
Les aurores boreals són un dels majors espectacles de la natura. Una aurora es produeix quan les partícules carregades procedents del Sol xoquen amb el camp magnètic de la Terra.

# data[].attributes.attachment_link.title
AURORA BOREAL o austral ¿Sabes cómo se forman?  | VITUAL

# data[].attributes.body
Carolina Poggi
Conjunt de estrelles agrupades en una regió celeste que formen, aparentement, una figura determinada.

# data[].attributes.body
Ona Palmero
Conjunt d’estrelles agrupades en una regió celeste que formen una figura determinada com per exemple: Aries, Geminis, Aquari, Libra, Taurò.

# data[].attributes.body
Carolina Poggi
L'Estrella Polar forma part d'una constel•lació amb el nom de l' Òssa major. La seva cua s'assembla al mànec d'una cullera: consta de set estrelles amb la forma de carro; quatre d'elles formen el que és la part profunda del carro i les altres tres són el mànec del carro.

# data[].attributes.body
La velocitat radial és la velocitat d'un objecte al llarg de la línia visual de l'observador. Això és la component de la velocitat amb la que l'objecte s'apropa o s'allunya de l'observador.

# data[].attributes.body
Ona Palmero
Un planeta és un objecte astronòmic que orbita una estrella que és prou massiu com per ser arrodonit per la seva pròpia gravetat, no és prou massiu com per causar fusió termonuclear, i ha aclarit la seva regió veïna de planetesimal.

# data[].attributes.body
Un satèl·lit artificial és un enginy enviat en una llançadora espacial que es manté en òrbita al voltant de cossos de l'espai. Els satèl·lits artificials orbiten al voltant de satèl·lits naturals, asteroides o planetes.

# data[].attributes.body
Pablo Marrero

El vent solar és un flux de partícules que sorgeixen de l'atmosfera d'una estrella. La composició del vent solar en el nostre sistema solar és idèntica a la de la corona del Sol: un 75% d'hidrogen i un 25% d'heli, amb algunes traces d'impureses.

# data[].attributes.body
Saturn és el sisè planeta en ordre de proximitat al Sol i el segon més gran del sistema solar, després de Júpiter. Es classifica com un gegant gasós o jovià, que significa 'semblant a Júpiter'. El símbol de Saturn representa la falç del déu romà . El planeta Saturn està compost d'hidrogen, amb petites proporcions d'heli i traces d'altres elements.

A Saturn, els vents poden arribar a una velocitat de 1. 800 km/h, i són significativament més ràpids que els de Júpiter. Saturn té un camp magnètic planetari d'intensitat intermèdia entre el de la Terra i el més potent de Júpiter. Saturn té un sistema d'anells prominent, que consisteix principalment en partícules de gel amb una menor quantitat de roques petites i pols.

Tità, la lluna més gran de Saturn i la segona més gran del sistema solar , és més gran que el planeta Mercuri i és l'única lluna del sistema solar que té una atmosfera significativa.

# data[].attributes.body
En astrofísica i cosmologia física, es denomina matèria fosca a un tipus de matèria que correspon aproximadament a l'30% de la matèria de l'univers, i que no és energia fosca, matèria bariònica (matèria ordinària) ni neutrins. El seu nom fa referència al fet que no emet cap tipus de radiació electromagnètica (com la llum). De fet, no interactua de cap manera amb la radiació electromagnètica, sent completament transparent en tot l'espectre electromagnético.

# data[].attributes.body
Les nebuloses són regions de l'medi interestel·lar constituïdes per gasos (principalment hidrogen i heli) a més d'elements químics en forma de pols còsmica. Tenen una importància cosmològica notable perquè moltes d'elles són els llocs on neixen les estrelles per fenòmens de condensació i agregació de la matèria.

# data[].attributes.body
Carla Malonda
Una galàxia és un conjunt d'estrelles, estrelles compactes, núvols de gas, planetes, pols còsmica, matèria fosca i energia units gravitatòriament en una estructura més o menys definida.

# data[].attributes.body
Carla Malonda
En química, una molècula  és un grup elèctricament neutre i suficientment estable d'almenys dos àtoms en una configuració definida, units per enllaços químics forts.

# data[].attributes.body
Agrupació d'estrelles, cossos celestes i matèria còsmica que està concentrada en una determinada regió de l'espai per efecte de l'atracció gravitatòria i constitueix una unitat en l'univers.

# data[].attributes.body
Alberto Casado

Els equinoccis són els moments de l'any en què el Sol està situat al mapa de l'equador celeste. Aquest dia i per a un observador en l'equador terrestre, el Sol aconsegueix el zenit. El paral·lel de declinació de el Sol i l'equador celeste llavors coincideixen.

# data[].attributes.body
Carla Malonda

Un forat negre és una regió finita de l'espai en l'interior hi ha una concentració de massa prou elevada i densa com per generar un camp gravitatori tal que cap partícula material, ni tan sols la llum, pot escapar d'ella

# data[].attributes.body
Pol Gutiérrez

La radiació és el procés pel qual l'energia – en forma d'ones o partícules – es mou a través de mitjans que no són necessaris per a la seva propagació. La radiació es classifica com ionitzant o no ionitzant en funció de si té o no té l'energia suficient per provocar canvis atòmics en la matèria per la qual passa.

# data[].attributes.body
Pol Gutiérrez

Un planeta extrasolar o exoplaneta és un planeta que orbita al voltant de qualsevol estrella que no sigui el Sol i, per tant, forma part de sistemes planetaris diferents del nostre

# data[].attributes.body
Carla Malonda
Neptú és el vuitè planeta en distància respecte al Sol i el més llunyà del sistema solar.

# data[].attributes.body
Pablo Marrero
Una tormenta solar és una agitació intensa succeeix a l'atmosfera on també i poden haver precipitacions rafagues i altres fenomens

# data[].attributes.body
Pablo Marrero
Es sap que el Big Bang
va ser una gran explosió que d'acord a una teoria cientica va marca i aquesta teoria diu que l'univers va crearse fa 13.800 millions d'anys

# data[].attributes.body
Josep

Els astrònoms estudien la física de l'univers. Investiguen les estrelles, els planetes, les galàxies i altres cossos celestes. Usen telescopis des de terra o en l'espai, analitzen les dades i utilitzen models teòrics per estudiar els objectes.

# data[].attributes.body
Josep

Un planeta extrasolar o exoplaneta és un planeta que orbita una estrella diferent a el Sol i que, per tant, no pertany a sistema solar. Els planetes extrasolars es van convertir en objecte d'investigació científica en el segle XX.

# data[].attributes.body
Zoe
El sistema solar es compon del Sol i els objectes que orbiten al seu voltant, (llavors es diu que es un sistema planetari de 8 planetes) El sistema solar es va formar fa 4.600 milions d’anys.

# data[].attributes.body
Zoe
Un astrònom  és un científic amb un area d’investigació i estudi que s’anomena astronomia.

A diferencia de la majoria de científics, els astrònoms no poden manipular  els objectes que

# data[].attributes.body
Alba Navarro
La Terra és el tercer planeta en distància respecte al Sol, el més dens i el cinquè en mida dels vuit planetes del sistema solar. És també el més gran dels quatre planetes terrestres del sistema solar. De vegades s'anomena món o el planeta blau.

# data[].attributes.body
Alba Navarro
La vía làctea es una galaxia en forma d’espiral, on es troba el sistema solar.

# data[].attributes.body
Es una constelació visible durant durant tot l'any en el hemisferi nord

# data[].attributes.body
Zoe
La atmosfera és a capa de gas que envolta la Terra. Els gasos resulten atrets per la gravetat del cos, i es mantenen en ella si la gravetat és suficient i la temperatura de l’atmosfera és baixa. Esta constituida per diversos gasos que varien en quantitat segons la pressió a diverses altures

# data[].attributes.body
Saturn és el sisè planeta en ordre de proximitat al Sol i el segon més gran del sistema solar, després de Júpiter. Es classifica com un gegant gasós o jovià, que significa 'semblant a Júpiter'.El planeta Saturn està compost d'hidrogen, amb petites proporcions d'heli i traces d'altres elements.[11] L'interior consisteix en un petit nucli de roca i gel, envoltat d'una capa gruixuda d'hidrogen metàl·lic i una capa gasosa exterior. L'atmosfera exterior té una aparença generalment uniforme, encara que hi poden aparèixer alguns detalls duradors.

# data[].attributes.body
Zoe
La aurora es un fenomen en forma de brillantor o luminescència que es presenta el el cel nocturn, generalment en zones polars, encara que pot aparèixer en altres zones del món.

# data[].attributes.body
Pablo Marrero
Es sap que el Big Bangva ser una gran explosió que d'acord a una teoria cientica va marca i aquesta teoria diu que l'univers va crearse fa 13.800 millions d'anys