# data[].attributes.headline
 Рижак Софія

# data[].attributes.subject
 Рижак Софія

# data[].attributes.body
Ольга Сумська-українська акторка і телеведуча. Заслужена артистка України.Народна артистка України. Лауреатка Національної премії імені Тараса Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.title
Ольга Сумская отмечает 50-летний юбилей - Интервью - Интер

# data[].attributes.headline
Дмитро Барнінець

# data[].attributes.body
Дмитро Барнінець
Кріпосна - Цікаві факти

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Хотите настоящего погружения в 19 век? Костюмированная драма Больше по теме: Тест: Кем вы были в XIX веке - дворянином, крепостным или свободным человеком? "Крепостная" перенесет вас в эпоху любовных интриг, роковых страстей и больших надежд. И самое интересное - зрители узнают особенности жизни викторианского периода. А чего вы не знали о 19 веке? Подробности - в материале.
Французский - язык аристократии

В начале 19 века дворянские дети говорили по-французски еще с пеленок. Ведь в прошлом считалось престижным "вплетать" слова из иностранных языков. Интересно, что в 19 веке в домашней библиотеке богатых дворян было больше французских авторов. А причина этого - пропаганда франкомании.
Больше по теме: Интересные факты о балах 19 века
В то время языком дипломатии в Европе был французский. Поэтому аристократы разговаривали на нем и называли себя французскими именами, чтобы поразить общество. Так обычная Катя становилась Китти, а София - Софи. Дворяне славянских стран активно последовали манеры Франции, но в то же время не забывали своих традиций.

Откуда пошло понятие "голубая кровь"?

История утверждает: испанская королевская семья гордилась, что никогда не смешивала кровь с представителями других рас. На бледной коже представителей высшего сословия выделялись синие вены, и поэтому дворяне называли себя "sangre azul", в переводе с испанского - "голубая кровь". Это выражение теперь ассоциируется с аристократами всего мира.

Воля - недоступна большинству

В современном мире рабство неприемлемо и невозможно, однако в 19 веке настоящей роскошью была свобода. На территории восточной Украины счастливый момент наступил в 1861 году - именно тогда было отменено крепостное право. До того беззащитные люди не могли распоряжаться собственной жизнью. Их судьбы решал богатый помещик, которому они принадлежали. Пинки, проклятия и избиения - обычное наказание крепостных за непослушание.

Именно в сериале "Крепостная" зрители увидят настоящую борьбу за равноправие. Достоинство, вера в чрезвычайное, справедливость - ценности, которые бедная Катерина Вербицкая отчаянно искала в мире.
Больше по теме: Любовные секреты: как в 19 веке женщины соблазняли мужчин
Работа - не для слабонервных

Сегодня мы жалуемся на восьмичасовой рабочий день и количество выходных. Но в позапрошлую эпоху люди работали по 15 часов без перерыва. Женщины и дети трудились наравне с мужчинами, получая гораздо меньшую заработную плату.

Прислуга - правая рука хозяев

Дамы высшего света не привыкли делать грязные домашние дела. Поэтому в богатых семьях незаменимой стала прислуга. Сначала крепостные выполняли обязанности прислуги. Позже домашнюю работу делали наемные женщины, получая за это плату. Прислуга в большом доме дворян знала все секреты и их старательно скрывала. В ее обязанности входило не только следить за бытом, но и оберегать имя уважаемой семьи.

В костюмированной мелодраме "Крепостная" роль верной прислуги сыграет известная актриса Олеся Жураковская. Ее персонаж - острая на язык и откровенная Павлина, которая прислуживает в доме Червинских, скрывая страшные интриги знатной семьи.

Развлечения 19 века

Жизнь людей в викторианскую эпоху складывалась совсем не просто. И развлечений в тот период было значительно меньше, чем сегодня. Местом отдыха и общения был театр. Конечно, и сейчас он играет большую роль, но в те времена театр - не просто культурное учреждение, а главное место интриг и сплетен. Даже далекие от искусства дворяне приходили в театр, чтобы рассматривать красивых актрис.

Талантливая Наталья Денисенко превратится в свою коллегу - артистку театра Ларису Яхонтову. Соблазнительная, отважная и очень манерная героиня сериала "Крепостная" покорит сердца многих мужчин.

Фрейлины: кто они?
Больше по теме: 10 причин посмотреть исторический сериал "Крепостная"
Верную свиту императриц и великих княгинь составляли фрейлины. Это молодые незамужние женщины, которые имели благородное имя. Главное преимущество фрейлин - возможность вступить в брак со знатным мужчиной, которого уважает вся страна. У фрейлины высшего света не было постоянных обязанностей. Они развлекали общество, изучали искусство и занимались единственным делом - искали богатого жениха.

Страшные тайны гигиены

Европа в 19 веке славилась антисанитарией. И мало кто представляет, какие проблемы скрывались под красивыми платьями привилегированных дам. Дворяне верили, что с водой в тело проникает инфекция, поэтому и мылись крайне редко. Чтобы побороть вонь, аристократы пользовались духами.

Куртизанки - любимицы дворян
Смотрите 2 сезон легендарного сериала "Крепостная" с понедельника по четверг в 21:00 на телеканале СТБ! Больше по теме: Что почитать про любовь: топ-10 романов 19 столетия
Женщины легкого поведения часто вели светскую жизнь в высшем обществе. Волна популярности куртизанок приходится на 19 век. Куртизанки ценились больше уличных проституток, ведь они работали актрисами и певицами в театрах. Девушки находились на содержании одного или нескольких богатых покровителей. Некоторые куртизанки получали государственную плату за подслушивания частных разговоров в аристократическом обществе.

Беззащитная Екатерина Вербицкая в костюмированной мелодраме "Крепостная" в погоне за собственную свободу попадает в бордель. Удастся ли ей выбраться из ужасного места разврата? Узнаете уже этой весной!

Великие семьи дворян

Дворянские усадьбы стали прибежищем для многих жителей, которые не имели кровной связи с хозяевами. Дома делились на женские и мужские половины. На своей территории очаровательные леди заплетали косы в будуарах. А джентльмены - решали государственные дела в библиотеках и расслаблялись в курилках. Приходить на чужую половину без надобности считали дурным тоном. Только прислуга могла спокойно ходить между двумя частями.

Кроме родных, в доме хозяев проживали дальние родственники. Кузены, лучшие друзья, малознакомые, прислуги и гувернантки для детей жили вместе со своими семьями за счет помещиков.

Главную героиню "Крепостной" Катерину Вербицкую добрая госпожа Червинская воспитала как девушку знатного рода. Благодаря крестной матери крепостная одевалась в красивую одежду, умела играть на фортепиано и владела дворянскими манерами. Но это ее не спасло от жестокой несправедливости...

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сериал крепостная

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
крепостная стб

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
стб крепостная

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
19 век крепостная

# data[].attributes.attachment_link.title
Крепостная: интересные факты о 19 веке | Кріпосна

# data[].attributes.attachment_link.description
Хотите настоящего погружения в 19 век? Костюмированная драма Больше по теме: Тест: Кем вы были в XIX веке - дворянином, крепостным или свободным человеком? "Крепостная" перенесет вас в эпоху любовных интриг, роковых страстей и больших надежд. И самое интересное - зрители узнают особенности жизни викторианского периода. А чего вы не знали о 19 веке?

# data[].attributes.headline
Фiжук Олександр

# data[].attributes.subject
Фiжук Олександр

# data[].attributes.body
Цікаві факти українського кино

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Хоч українське кіно зі значними труднощами виходить на світовий ринок, вже сьогодні з'явилось безліч цікавих та неповторних фільмів, які варті уваги навіть найбільш вишуканого глядача. Більшість наших фільмів виходила в обмежений прокат, і не користувались особливою популярністю, але після багатолітнього застою на 2017-2018 роки профінансовано понад 100 кінострічок і деякі з них можуть нас приємно здивувати, тому ми підібрали для вас 10 цікавих фактів про українське кіно.

1. Як і у всьому світі перші фільми в Україні були німими. Лише у 1930 році з'явилась перша озвучена документальна кінострічка Дзиги Вертова "Симфонія Донбасу".
2. Близько 70 років українське кіно було частиною радянського і всіляко обмежувалось рамками тогочасної політики та цензури, однак і в ті часи з'являлись фільми достойні світового визнання.
3. 1964 року відбулась прем'єра геніального фільму Сергія Параджанова "Тіні забутих предків". Кінокартина отримала 39 міжнародних нагород та 28 призів на кінофестивалях у різних країнах світу.

Афіша фільму "Тіні забутих предків"

4. Сьогодні Україна створює кіно разом з Болгарією, Грузією, Польщею, Італією, Францією, Нідерландами та багатьма іншими країнами Європи. Наші сучасні стрічки показують в кінотеатрах по всьому світу та вони беруть участь у найпрестижніших кінофестивалях.
5. Найбільшим міжнародним кінофестивалем в Україні є київський кінофестиваль "Молодість", який заснований в 1970 році і проходить кожного року в жовтні.
6. Перший телесеріал української кіностудії "Царівна" з'явився 1994 року складається з двадцяти серій.
7. З 1997 року Україна висуває фільми на премію "Оскар", однак першим фільмом який представив Україну є кінострічка "Мамай" Олеся Саніна 2003 року.
8. На жаль, українці надають перевагу перегляду фільмів дома і в середньому лише 2-3 рази на рік ходять в кіно. До порівняння, польські глядачі відвідують кінотеатри близько 3-4 разів на рік, а американські близько 10 разів.
9. Згідно з даними Державного агентства України з питань кіно станом на 2015 рік в Україні діє лише 464 кіноекрани і третина з них розташовані в Києві. До порівняння в сусідній країні Польщі їх понад дві тисячі. Можливо саме тому українські стрічки досі не окупляються під час прем'єрних показів.

Кількість українських фільмів, які вийшли в кіно

10. З 2006 по 2011 світ побачило лише 16 картин, а в 2010 не було випущено жодного нашого фільму, який вийшов в кіно. Після багатолітнього застою на 2017-2018 роки профінансовано понад 100 кінострічок і не зважаючи ні на що сьогодні ми спостерігаємо відродження українського кінематографа. У 2016 році на екрани вийшло тридцять українських фільмів, а для порівняння, у 2012 всього шість.

Якщо ви знайшли помилку в нашій статті, будь ласка, повідомте нам.

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти про українське кіно | Факт дня українською

# data[].attributes.attachment_link.description
Хоч українське кіно зі значними труднощами виходить на світовий ринок, вже сьогодні з'явилось безліч цікавих та неповторних фільмів, які варті уваги навіть найбільш вишуканого глядача. Більшість наших фільмів виходила в обмежений прокат, і не користувались особливою популярністю, але після багатолітнього застою на 2017-2018 роки профінансовано понад 100 кінострічок і деякі з них можуть нас приємно здивувати, тому ми підібрали для вас 10 цікавих фактів про українське кіно.

# data[].attributes.headline
Андрющенко Аліна

# data[].attributes.subject
Андрющенко Аліна

# data[].attributes.body
Георгій Іванович Дрозд
Радянський і Український актор, член Національної Спілки кінематографістів України

# data[].attributes.attachment_link.title
Георгий Дрозд (Дата рождения)

# data[].attributes.headline
Супунець Савелій 

# data[].attributes.subject
Супунець Савелій 

# data[].attributes.body
Найкращі Украйнські Фільми

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
найкращі фільми

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
що подивитися

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українське кіно

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Юрій Самусенко

# data[].attributes.attachment_link.title
7 найкращих українських фільмів 2019 року

# data[].attributes.attachment_link.description
"Додому", "Мої думки тихі" та ще кілька хітів прокату

# data[].attributes.headline
Писанко Катерина

# data[].attributes.subject
Писанко Катерина

# data[].attributes.body
Класика українського кіно «Короткие встречи»

# data[].attributes.attachment_link.title
Короткие встречи (1967)

# data[].attributes.headline
Булах Альона

# data[].attributes.subject
Булах Альона

# data[].attributes.body
"Слов'янський кінематограф дав світові одного режисера - це Довженко" - Ч.Чаплін

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Новатор, який всім серцем любив Україну - Історія режисера Олександра Довженка

# data[].attributes.headline
Казармідіс Аріна 

# data[].attributes.subject
Казармідіс Аріна 

# data[].attributes.body
Творчий шлях українського актора та режисера  Григорія Гладія

# data[].attributes.headline
Черкас Марія

# data[].attributes.subject
Черкас Марія

# data[].attributes.body
Яким був відомий актор Богдан Ступка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Він називав себе "Актьор Актьорич" і любив, коли на знімальному майданчику до нього зверталися Бодя, Ступочка чи Сильвестр Сталоновий. Колеги розповіли, він терпіти не міг пафосу та офіціозу.

Більше 30-ти років Богдан Ступка виходив на сцену одного з найкращих театрів України - ім. І.Франка, і понад 10 років керував ним. Зіграв близько сотні ролей у кіно і стільки ж на сцені.

Стрічки "Білий птах із чорною ознакою", "Молитва про гетьмана Мазепу", "Чорна рада" у золотому фонді українського кіно. Одна з найвідоміших його ролей - Тарас Бульба в екранізації відомого роману Миколи Гоголя. Після знімання Ступка зізнався, що вона була найважчою в його житті.

Читайте також: Пам'ятник Ступці відкрили на Байковому кладовищі: з'явилися фото

Він мріяв померти в один день зі своєю матір'ю і йому для цього не вистачило одного дня. А ще хотів зіграти маленьку епізодичну роль, бо від головних уже втомився.

Він помер 4 роки тому від серцевого нападу. В пам'ять про видатного актора його друзі та колеги нині показують документальний фільм "Богдан Ступка. Львівські хроніки". У - три дні з життя актора під час гастролей у Львові.

Читайте також: В Києві покажуть ретроспективу до 75-річчя Богдана Ступки

Богдан Ступка був лауреатом багатьох премій, у тому числі міжнародних, має звання Героя України та посмертно нагороджений Державною премією України ім. Олександра Довженка.

# data[].attributes.attachment_link.title
Яким був відомий актор Богдан Ступка

# data[].attributes.attachment_link.description
Він називав себе "Актьор Актьорич" і любив, коли на знімальному майданчику до нього зверталися Бодя, Ступочка чи Сильвестр Сталоновий. Колеги розповіли, він терпіти не міг пафосу та офіціозу. Більше 30-ти років Богдан Ступка виходив на сцену одного з найкращих театрів України - ім. І.Франка, і понад 10 років керував ним.

# data[].attributes.headline
Овсяннікова Олександра

# data[].attributes.subject
Овсяннікова Олександра

# data[].attributes.body
Леонід Биков - режисер світового рівня

# data[].attributes.headline
Вавилов Тимофій

# data[].attributes.subject
Вавилов Тимофій

# data[].attributes.body
Сеітаблаєв Ахтем Шевкетович актор та режисер. Заслужений артист https://www.youtube.com/watch?v=6oQGtFas7D4

# data[].attributes.body
Популярний кінофестиваль

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Кіно в Україні

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
17 Міжнародний фестиваль документального кіно про права людини Docudays UA, який проходитиме цього року в Києві з 20 по 29 березня, оголосив концепцію та візуальне рішення. Цьогорічний фестиваль буде присвячено дорослішанню.

Дорослішання - це час, коли чутливо та гостро реагуєш на дійсність, переосмислюєш та формуєш свої погляди, вчишся бути самостійним. Однак це також і можливість подивитись на дорослість не лише в особистому вимірі. У контексті державної політики фестиваль пропонує розібратись у правах дітей i у тому, як може звучати голос молодi в обговоренні суспільних питань.

Образом Docudays UA-2020 було обрано жувальну гумку.

Кольорову, солодку й манливу - втілення чистого задоволення, коли ти тінейджер(ка). Рятівну, коли треба кудись подіти надлишок енергії чи просто впевненіше виглядати в очах однолітків. За надутою бульбашкою можна ненадовго сховатися від загроз світу. І навіть використовувати її як інструмент протесту - коли треба продемонструвати незгоду. Невинна звичка, яка втрачає свої чари в міру того, як людина стає дорослою.

Народжених у 2000-х називають "поколінням Z". Це люди, які вимагають до себе ставлення на рівних. Живуть у технологіях майбутнього, дбають про персональний брендинг і байдужі до вислуги років та руху кар'єрною драбиною. Більшість з них - швидко вчиться, правильно харчується, cповідує цифровий детокс. Вони дивують світ своєю музикою, бунтами, стартапами, екологічною свідомістю. Що ще ми про них знаємо? Які точки дотику ми маємо разом із сучасними підлітками? Чому можемо в них навчитись?

Teen Spirit - на великих екранах, тут і тепер!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Рубашевська

# data[].attributes.attachment_link.description
17 Міжнародний фестиваль документального кіно про права людини Docudays UA, який проходитиме цього року в Києві з 20 по 29 березня, оголосив концепцію та візуальне рішення. Цьогорічний фестиваль буде присвячено дорослішанню. Дорослішання - це час, коли чутливо та гостро реагуєш на дійсність, переосмислюєш та формуєш свої погляди, вчишся бути самостійним.

# data[].attributes.headline
Дехтярук Аліса

# data[].attributes.subject
Дехтярук Аліса

# data[].attributes.body
Іван Миколайчук. Цікаві факти життя

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
15 червня - дуже важливий день для українського кінематографу. Рівно 77 років тому народився Іван Миколайчук, якого українці знають як Івана Палійчука з фільму Сергія Параджанова "Тіні забутих предків". Утім Миколайчук був не лише талановитим актором, він також написав 9 сценаріїв та здійснив 2 режисерські роботи.

Щороку родичі Івана Миколайчука, його колеги по роботі та люди, які ще за життя захоплювалися його працями, традиційно відвідують етно-фестиваль "На гостини до Івана" у Чорториї, Чернівецької області. Таким чином уже понад 20 років на Буковині святкують день народження видатного кінодіяча. Всі кіношедеври Івана Миколайчука: зіграні, відзняті та написані - транслюють просто неба.

У цьому ж селі відбудували батьківську хату Миколайчука і зробили з неї садибу-музей. Основними експонатами там є особисті речі Івана та його сім'ї, родинні фотографії, народні костюми, а також література, присвячена кінодіячу. За музеєм доглядає старша сестра Івана Фрозина Грицюк та його племінник Василь Грицюк.

У цій хаті Миколайчук прожив з батьками та ще з 10-ма братами-сестрами. Фрозина Грицюк щороку журналістам "5 каналу" розповідає кумедні історії з дитинства Івана та про творчу кар'єру його життя:

"Я як сама старша - то, звідки б він не приїхав, завжди йшов до мене чи то поділитися, чи то порадитися. Не раз казав, так жартома, що "хоч вона мене критикує, але все-одно я її найбільше люблю".

За своє життя Іван Миколайчук зіграв 34 ролі, більшість із них відображали патріотизм до України та незламну волю українського народу. Молодий і гарний Миколайчук ще студентом розпочав кінокар'єру, вже тоді він ловив на собі захоплені погляди дівчат. Колеги по знімальному майданчику називали його "народним" актором.

Режисер Михайло Іллєнко у дитинстві разом зіграв із Миколайчуком у фільмі "Білий птах з чорною ознакою". Він поділився спогадами про тодішні кінематографічні пригоди:

"Була повінь сильна, позривало мости. І зйомки зупинилися через те, що проїхати нікуди не можна було. Іван мені запропонував маленьку екскурсію Карпатами. Мене вразило, що Івана знали всі, здається, і він знав усіх".

Лариса Кадочникова, яка зіграла доньку священика також у цій стрічці, розповіла, з Іваном було грати дуже легко:

"Я ніколи не бачила, щоб він замислювався, як йому повернутися, як встати, як сказати. Вся акторська гра була дуже природною".

Іван Миколайчук також чимало зіграв ліричних героїв. У багатьох фільмах була присутня лінія кохання. Його дружина розповіла, що попри всенародну любов до її чоловіка, а особливо жіночої аудиторії, вона з Іваном прожила щасливо:

"У нас прекрасні стосунки були. У нас була дуже бурхлива молодість. Я не відчуваю того, що його немає. Звичайно, фізично його немає, але морально він завжди біля мене. Він так любив родину свою, не знаю, хто ще так може, але правду він любив понад усе".

Власне, за правду в УРСР він носив тавро "неблагонадійного". Дитинство в гуцульському селі, раннє кохання, рання кар'єра, рання смерть. Якби Іван Миколайчук жив не у закритому суспільства, він став би героєм не лише національного, а й світового кінематографу.

У 70-ті, коли розпочалася гонитва за діячами культури, страшним ударом для Миколайчука став арешт Сергія Параджанова. Пізніше і його кваліфікували як людину ворожої ідеології, заборонили знімати та грати. У 1979-му році йому вдалося відзняти фільм "Вавилон XX", який завойовує приз "За кращу режисуру" на Всесоюзному кінофестивалі в Душанбе.

Подальша режисерська доля не склалась через "націоналістичний ухил" у культурі. У 1983-му були написані "Небилиці про Івана", а у 1984-му режисер готувався до роботи над фільмом за цим сценарієм, та його постановку було дозволено лише восени 1986 року. На жаль, через важку хворобу, розпочати зйомки фільму він так і не зміг.

Помер Іван Миколайчук 3 серпня 1987 року, у 46 років. Ще у 30-ті роки кінодіячу поставили страшний діагноз - виразка шлунку. Його дружина Марія Миколайчук згадувала, що вже під час праці над стрічкою "Вавилон XX" він часто скаржився на болі. Після цієї картини йому і зовсім стало погано. В останній рік життя Іван сильно хворів. Дружина розповідала, що його останній холодний поцілунок пам'ятає досі.

Іван Миколайчук посмертно став лауреатом Шевченківської премії 1988 року та за петицією Президента України Петра Порошенка отримав почесне звання "Героя України" у 2016 році.

Цікаві факти з життя Івана Миколайчука:

односельчани розповідали, що того року, як помер Іван Миколайчук, до села Чорториї прилітали лебеді, яких прозвали Івановими;

мрія Івана була - накрити стіл на 5 км і пригостити напоями та стравами всіх із рідного села;

перед зйомками фільму "Бур'ян" Миколайчук голодував, щоб його герой мав виснажений вигляд;

провидиця напророкувала Івану 25 років життя. Він помер на 4-й день після 25-ї річниці шлюбу;

фільм "Тіні забутих предків" здобув 39 міжнародних нагород, 28 призів на кінофестивалях у 21 країні, за це він потрапив до Книги рекордів Гіннеса (Миколайчуку під час знімання стрічки було 23 роки);

його батько помер від раку під час зйомок фільму "Тіні забутих предків";

знімався паралельно у двох фільмах "Тіні забутих предків" та "Сон", де зіграв молодого Тараса Шевченка;

на честь Івана Миколайчука назвали астероїд головного поясу - "8244 Миколайчук".

Як вшановували пам'ять Миколайчука на його рідній Буковині, дивіться у сюжеті "5 каналу".
Втілити нереалізований проект Миколайчука має намір кінооператор Юрій Гармаш. За розповідями Миколайчука він написав сценарій фільму "Тисяча снопів вітру".

"Наскільки Іван це яскраво і образно розповідав, і минуло 30 років - і я все це написав, прокинувся о 2 ночі і зрозумів, як написати першу фразу і як написати. Практично, до 6 ранку - написав це", - розповідає кінооператор. Вважає, поява фільму, який не вдалося відзняти Миколайчукові, стане найкращим пам'ятником і згадкою про великого актора.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кінофестиваль

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван миколайчук

# data[].attributes.attachment_link.title
Пам'яті Івана Миколайчука: цікаві факти життя, спогади колег і рідних, містична смерть

# data[].attributes.attachment_link.description
15 червня - дуже важливий день для українського кінематографу. Рівно 77 років тому народився Іван Миколайчук, якого українці знають як Івана Палійчука з фільму Сергія Параджанова "Тіні забутих предків". Утім Миколайчук був не лише талановитим актором, він також написав 9 сценаріїв та здійснив 2 режисерські роботи.

# data[].attributes.headline
Красюк ДенисКіно

# data[].attributes.body
Красюк Денис
Кінофестивалі України

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Кіно в Україні

# data[].attributes.attachment_link.title
Список кінофестивалів в Україні

# data[].attributes.attachment_link.description
17 Міжнародний фестиваль документального кіно про права людини Docudays UA, який проходитиме цього року в Києві з 20 по 29 березня, оголосив ...

# data[].attributes.headline
Циоменко Юлія

# data[].attributes.subject
Циоменко Юлія

# data[].attributes.body
Історія українського кінематографу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
найкращі фільми

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
що подивитися

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українське кіно

# data[].attributes.attachment_link.title
100 років українського кіно за 100 хвилин: від перших кроків до фестивальних тріумфів

# data[].attributes.attachment_link.description
Історія українського кінематографу в 9 відеолекціях

# data[].attributes.headline
Лаптєв Михайло

# data[].attributes.subject
Лаптєв Михайло

# data[].attributes.body
Розвиток українського кінематографу

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
З 1919 р. в Радянській Україні починається тотальне одержавлення кіно. 1922 року було засновано Всеукраїнське фотокіноуправління, якому вдалося реконструювати одеське і ялтинське підприємства, а 1928 року ввести в дію київську кінофабрику (майбутню Київську кіностудію ім. О.Довженка) - одну з найбільших та найсучасніших на той час у світі. Разом з тим, ігрове кіно намагалося поєднати революційну тематику з традиційною для попереднього періоду мелодрамою та пригодницькими жанрами ("Укразія" П.Чардиніна; "Сумка дипкур'єра", "Ягідка кохання" Олександра Довженка). У цей час в Україні з'явилися також екранізації класичних творів національної літератури - "Тарас Трясило", "Микола Джеря", "Борислав сміється".

У Одесі проходили зйомки багатьох фільмів, що ставили московські кінорежисери. У 1925 р. на екрани країни вийшов кінофільм Сергія Ейзенштейна "Броненосець Потьомкін", що увійшов в десятку кращих фільмів світового кінематографу і став візитною карткою Одеси.

Плакат фільму "Земля", 1930

Наприкінці 1920-х рр. в українському кінематографі дедалі гучніше почала заявляти про себе нова модерністська течія, що сформувалася у співпраці режисера Леся Курбаса з письменниками Майком Йогансеном та Юрієм Яновським. Неторовані шляхи долав у кіно самобутній режисер і сценарист, відомий скульптор Іван Кавалерідзе ("Злива", "Перекоп").

Особливу роль у становленні українського кіномистецтва відіграли фільми О.Довженка "Звенигора" (1928), "Арсенал" (1929), "Земля" (1930). Цікаво також те, що Довженко, який знаходився у лавах Армії УНР, тепер знімав фільм Арсенал "з іншого боку". Його творчість піднесла вітчизняний кінематограф до світового рівня. У 1958 році на Всесвітній виставці в Брюселі (Бельгія) в результаті опитування, проведеного Бельгійською синематекою серед 117 видатних критиків і кінознавців із 26 країн світу, фільм "Земля" було названо у числі 12 найкращих картин усіх часів і народів. Стилістика, створена Довженком, поклала початок напряму, який визначають як "українське поетичне кіно".

Звукове кіно

У 1930 р. в Україні з'являється перший звуковий фільм - документальна стрічка Дзиги Вертова "Симфонія Донбасу", а наступного року глядачі почули голоси акторів у художньому фільмі О.Соловйова "Фронт".

Наприкінці 1930-х тотальний терор у СРСР поєднується з кон'юнктурним поверненням до національно-історичної тематики. Фільми "Щорс" (1939) Олександра Довженка і "Богдан Хмельницький" (1941) Ігора Савченка - дивовижне поєднання вимушеної заангажованості держзамовлення і очевидної режисерської та акторської обдарованості.

Українське кіно часів Другої світової війни, частково евакуйоване на схід, було переважно підпорядковане ідеологічним завданням воєнної доби. Разом з тим, у цей час були зняті і справжні кіношедеври. До них можна віднести фільм "Райдуга" Марка Донського за сценарієм Ванди Василевської, який з надзвичайною художньою силою передає трагедію окупованого фашистами українського села. Фільм здобув низку міжнародних нагород, серед них премія "Оскар" (1944) в номінації "кращий іноземний фільм".

Сценарій Олександра Довженка "Україна в огні", який Сталін спочатку сприйняв схвально, потім було піддано розгромній критиці, а автора - шельмуванню. Одною з причин цього, про що Довженкові натякнули, було те, що у сценарії нічого не було сказано про вирішальну роль Сталіна у перемозі над ворогом. Крім того, у фільмах воєнних років за вказівкою "вождя" пропагувалася ідея швидкої та легкої перемоги над фашизмом.

Хоча українські фільми 1945-53 рр. були обмежені жорсткими канонами "соціалістичного реалізму", їх велику цінність складають високий рівень акторської гри (на екрані в цей час з'являються Михайло Романов, Амвросій Бучма, Дмитро Мілютенко, молодий Сергій Бондарчук) і високофахові роботи кінооператорів ("Подвиг розвідника", 1974, режисер Борис Барнет, оператор Данило Демуцький; "Тарас Шевченко", 1951, режисер Ігор Савченко, оператор Данило Демуцький та інші).

Кіно "відлиги"

У часи політичної "відлиги" другої половини 1950-х - поч. 60-х рр. стрімко зростає українська кінопродукція. З'являються фільми, які досі користуються великим глядацьким успіхом: "Весна на Зарічній вулиці" (1956, режисери Марлен Хуцієв і Фелікс Миронер), "Спрага" (1959, Євген Ташков), "Іванна" (1960, Віктор Івченко), "Сон" (1964, Володимир Денисенко) "За двома зайцями" (1961, режисер Віктор Іванов).

Українське поетичне кіно

Український кінематограф 1960-70-х років представлений іменами світової ваги: режисери Сергій Параджанов, Юрій Іллєнко, Леонід Осика, Микола Мащенко, актори Іван Миколайчук, Юрій Шумський, Гнат Юра, Костянтин Степанков, Микола Гринько, Богдан Ступка.

У цей час з'являються стрічки, які поклали початок унікальному феномену "українського поетичного кіно": "Тіні забутих предків" Сергія Параджанова (1964), який отримав другу премію на 7 Міжнародному кінофестивалі в Аргентині; "Криниця для спраглих" Юрія Іллєнка (1965); "Камінний хрест" Леоніда Осики (1968), "Вірність" Петра Тодоровського (1965).

Однак реакційна політика т.зв. "застою" фактично знищила українське поетичне кіно. Режисер С.Параджанов був вилучений з кінематографу і громадянського життя. "Авторський" шедевр Кіри Муратової "Довгі проводи" (1971) опинився під забороною. Драматична доля також спіткала фільми Юрія Іллєнка "Вечір на Івана Купала" (1968) та "Білий птах з чорною ознакою" (1971), який тріумально отримав Золотий приз Міжнародного Московського фестивалю.

Згодом естетика українського поетичного кіно стимулювала режисерський дебют актора Івана Миколайчука ("Вавілон-ХХ", 1979), а суттєві елементи поетичного кіно проявляються в стрічках Миколи Мащенка "Комісари" (1971) і "Як гартувалася сталь" (1973).

У роки "застою" у СРСР розгортається новий виток боротьби проти національної української культури. Знищуються українські установи, стає тотальною русифікація, провадиться методичне і цілеспрямоване цькування українознавців, починаються хвилі арештів та серії політичних процесів (див. Дисидентський рух). Українське поетичне кіно було визнано владою архаїчним, відірваним від життя, ім'я Довженко почали згадували з оглядкою. На багато років, унаслідок ідеологічної цензури, потрапили на полицю деякі зняті кінофільми (серед них "Криниця для спраглих", "Комісари").

Радянське кіно України 1970-80-х років

Попри бюрократизм українського кінопроцесу часів брежнєвської реакції в 1970-80 рр. з'являється низка фільмів, створених сильними творчими особистостями. На порозі "застою" Леонід Биков знімає картину "В бій ідуть одні „старики" (1972), а в 1983 р. Роман Балаян, після кількох високофахових екранізацій російської літературної класики, у фільмі „Польоти уві сні та наяву" точно передає феноменологію того часу.

Українськими кіностудіями було знято також кінострічки, які набули великої популярності у всьому СРСР: "Д'Артан'ян і три мушкетери" (1978, режисер Георгій Юнгвальд-Хилькевич), "Пригоди Електроніка" (1979, режисер Костянтин Бромберг), "Місце зустрічі змінити не можна" (1979, режисер Станислав Говорухін), "Зелений фургон" (1983, режисер Олександр Павловский), "Чародії" (1982, режисер Костянтин Бромберг), "Самотня жінка бажає познайомитись" (1986, режисер В'ячеслав Криштофович).

У 1970-80-ті роки справжній розквіт переживало українське неігрове кіно. Київська студія науково-популярних фільмів зняла величезний масив стрічок, серед яких зустрічалися справжні шедеври жанру („Мова тварин", „Чи думають тварини?", „Сім кроків за горизонт" режисера Фелікса Соболєва та ін.).

Неігрове та анімаційне кіно Надзвичайно успішним був цей період і для українського анімаційного кіно. Стрічки режисерів Володимира Дахна (серіал „Як козаки..."), Давида Черкаського („Пригоди капітана Врунгеля", „Крила" та ін.), Леоніда Зарубіна („Солом'яний бичок"), Володимира Гончарова („Чумацький шлях") прославили українську анімацію за межами країни.

Кіно „перебудови"
За „перебудови" створюється багато фільмів, присвячених гострій соціальній проблематиці - „Астенічний синдром" Кіри Муратової (1989); „Бич Божий" Олега Фіалка (1988); „Розпад" Михайла Бєлікова (1990) та інші. Фільм Юрія Іллєнка „Лебедине озеро. Зона" (1989) здобув широкий міжнародний успіх, ставши своєрідною антитоталітарною кіноемблемою.

# data[].attributes.attachment_link.title
Розвиток українського кінематографу - Український кінематограф

# data[].attributes.attachment_link.description
З 1919 р. в Радянській Україні починається тотальне одержавлення кіно. 1922 року було засновано Всеукраїнське фотокіноуправління, якому вдалося реконструювати одеське і ялтинське підприємства, а 1928 року ввести в дію київську кінофабрику (майбутню Київську кіностудію ім. О.Довженка) - одну з найбільших та найсучасніших на той час у світі.

# data[].attributes.headline
Рущук Лідія 

# data[].attributes.subject
Рущук Лідія 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В день українського кіно ми пропонуємо вам згадати, як все починалось

Далекого 1893 року Йосип Тимченко винайшов і сконструював прототип сучасного кінознімального апарату та апарату для кінопроекції. Тоді ж він здійснив перші кінозйомки - зафільмував вершників і метальників списів. У листопаді та грудні 1893 року ці дві стрічки, "Скачущий всадник" і "Копьеметатель", демонструвалися в готелі "Франція" (Одеса). Це були перші українські хронікальні сюжети.

А вже за три роки у Харкові фотограф Альфред Федецький зняв кілька хронікальних сюжетів, зокрема "Джигітовка козаків і Оренбурзького Козачого полку", "Відхід потяга від харківського вокзалу", "Хресний хід із Куряжа до Харкова", "Катання на Красній площі".

Українське кіно продовжилося екранізаціями популярних театральних вистав, зокрема "Наталка Полтавка", та прекрасною грою Марії Заньковецької, Віри Холодної та інших видатних акторів.

У 20х роках 20 століття в Україні масово створювали кіностудії. Чимало фільмів знімали на території одеської кіностудії,але увійти в десятку найкращих фільмів світового кіно і стати візитною карткою Одеси вдалося стрічці "Броненосець Потьомкін" Сергія Ейзенштейна. Все частіше звучать прізвища режисерів Леся Курбаса та Івана Кавалерідзе.

Чи не найвизначнішу роль у розвитку українського кіномистецтва зіграв Олександр Довженко. Його фільми "Звенигора", " Арсенал" піднесли вітчизняний кінематограф до світового рівня, а стрічка "Земля" була названа в числі 12 кращих робіт усіх часів та народів. А стиль Олександра Петровича започаткував напрям "українське поетичне кіно".

Більшість стрічок, створених на початку шляху українського кіно - це екранізація кращих творів української літератури, чимало з них мали революційних дух, що в деякій мірі відображало настрої людей того часу.

Всі ці фільми були без звуку, а от першою звуковою стрічкою стала "Симфонія Донбаса" Дзиги Вертова. В найбільш авторитетному опитуванні по визначенню найкращих фільмів усіх часів, яке проводить британський журнал Sight & Sound, у першому опитуванні з визначення найкращих документальних фільмів у 2014 році, 1-ме місце посів фільм "Людина з кіноапаратом", 77-е -"Ентузіазм. Симфонія Донбаса".

У 50-60х роках минулого століння наступає розквіт українського кінематографу: в ці часи були зняті стрічки, які і нині коористуються шаленою популярністю: "Весна на Зарічній вулиці" (1956, режисери Марлен Хуцієв і Фелікс Миронер), "Спрага" (1959,Євген Ташков), "Іванна" (1960, Віктор Івченко), "Сон" (1964, Володимир Денисенко) "За двома зайцями" (1961, режисер Віктор Іванов).

Взагалі за часів Радянського Союзу українськими кіностудіями були зняті фільми, які прославили на весь світ крїну, самі фільми внесені до списку кращих за весь час існування кінематографу, а авторів стрічок досить часто називають геніями.

Розквіт українського кінематографу припав на 70-80ті роки 20 століття. Тоді світ побачив шедевральні стрічки такі, як "Тіні незабутих предків" Сергія Параджанова, "Криниця для спраглих", " Вечір на Івана Купала", "Білий птах з чорною відзнакою" Юрія Іллєнка, "Камінний хрест" "Леоніда Осики, " В бій ідуть одні "старики"" Леоніда Бикова, "Д'Артан'ян і три мушкетери" Георгія Юнгвальд-Хилькевича, "Місце зустрічі змінити не можна" Станіслава Говорухіна і ще багато-багато гарних стрічок, які неодноразово нагороджували кращи номінаціями на різноманітних конкурсах і які були і є популярними не лише в Радянському союзі, а й далеко за його межами.

Сьоголні ж незалежне українське кіно лише народжується. Досить сильно воно залежне від бізнесу, а точніше від фінансів, тому у вітчизняних фільмах досить часто модна зустріти неприховану рекламу, штампи та інше. Тим не менш, не зважаючи на складності, молоді українські режисери виборюють призи на кращих світових конкурсах: Тарас Томенко переміг у конкурсі "Паеорам" Берлінського фестивалю 2001року, стрічка "Йшов трамвай #9" Степана Коваля отримав Срібного ведмедя на тому ж Берлінале, Ігор Стрембіцький з фільмом "Подорожні" отримав Золоту пальмову гілку за короткометражний фільм у 2005 році. Фільм "Оранжлав" про Помаранчеву революцію торимав нагороду за краще режисуру на 15 Міжнародному фестивалі "Кіношок".

За останні кілька років українські режисери самостійно або у співпраці з іноземними режисерами, компаніями зняли чимало хороших фільмів, які мають визнання не лише в Україні, а й у світі. Наприклад, фільм Михайла Іллєнка "Той, хто пройшов крізь вогонь" отримав головну нагороду у номінації "Повнометражний ігровий фільм" на Омському кінофестивалі, Спецдиплом жюрі та Приз гільдії кінознавців і кінокритиків Слон відкритого фестивалю кіно країн СНД, Латвії, Литви та Естонії "Кіношок-2012″, Гран-прі 3Київського міжнародного кінофестивалю.

2013 року світ побачив стрічку Любомира Левицького "Тіні незабутих предків", яку ще називають першою голівудською стрічкою України. Фільм " Поводир" Олеся Саніна здобув Спеціальний диплом жюрі за візуальну реалізацію фільму на Одеському кінофестивалі. Стрічка "Плем'я" Мирослава Слабошпицького на Каннському кінофестивалі 2014 року здобула три нагороди в конкурсній прграмі "Тиждень критики" з чотирьох можливих:

Таким чином, фільм став єдиним, який за 53-річну історію "Тижня критики" отримав таку кількість нагород. На 19-му Міланському міжнародному кінофестивалі стрічку визнано найкращою художньою роботою 2014 року.Також фільм здобув приз "Сазерленд Трофі" Лондонського кінофестивалю, який щорічно організовує Британський інститут кінематографії, що присуджується за найоригінальніший і найкращий кінематографічний дебют повного метру (First Feature Competition). Картина здобула перемогу на польському кінофестивалі " Tofifest", отримавши гран-прі з формулюванням "Яскрава робота та крик у безсловесності проти нелюдського ставлення". Ще одну нагороду стрічка отримала на престижному кінофестивалі AFI FEST, який щорічно проходить у Лос-Анджелесі. Журі, до складу якого увійшли провідні кінокритики США, ухвалило рішення присудити VIZIO Visionary Special Jury Award режисерові "Племені" як "визнання екстраординарного способу візуалізації розповідної форми у фільмі". Також номінацію "Європейське відкриття" отримав фільм від Європейської кіноакадемії.

Цього року в прокат вийшов українсько-російський фільм "Незламна". Стрічка отримала змішані відгуки, тим не менш більшість з них позитивні.

З кожним роком українські фільми стають все кращими, виборюють все більше нагород на конкурсах і фестивалях. І хтозна, можливо серед нас ходить новий Вертов, Параджанов чи Довженко і думає над новою шедевральною стрічкою.

# data[].attributes.attachment_link.title
Український кінематограф: від зародження до розквіту

# data[].attributes.attachment_link.description
В день українського кіно ми пропонуємо вам згадати, як все починалось Далекого 1893 року Йосип Тимченко винайшов і сконструював прототип сучасного кінознімального апарату та апарату для кінопроекції. Тоді ж він здійснив перші кінозйомки - зафільмував вершників і метальників списів. У листопаді та грудні 1893 року ці дві стрічки, "Скачущий всадник" і "Копьеметатель", демонструвалися в готелі "Франція" (Одеса).

# data[].attributes.headline
Волошина Олександра<

# data[].attributes.body
Волошина Олександра

# data[].attributes.attachment_link.title
Український кінематограф 20-30-х років | Пишемо історію

# data[].attributes.headline
Каліберда Данило

# data[].attributes.subject
Каліберда Данило

# data[].attributes.body
Як починалося кіно: історія і секрети Одеської кіностудії

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Як починалося кіно: історія і секрети Одеської кіностудії

# data[].attributes.headline
София Гончаренко 

# data[].attributes.subject
София Гончаренко 

# data[].attributes.body
Класика українського кіно

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Первые киносъемки в Украине осуществил главный механик Одесского Новороссийского университета Иосиф Тимченко. Он снял всадников и метателей копий, которые демонстрировались в гостинице Франция.

Всего в ходе зарождения украинской кинематографа, отдавалось предпочтение экранизации популярных украинских спектаклей таких как, например, Наталка-Полтавка. В тот же период пытались создавать фильмы на историческую тематику.

В 1960-1970 годах развивалось так называемое поэтическое кино. В этот период создавались такие картины, как Тени забытых предков Сергея Параджанова, Каменный крест Леонида Осыки, Вечер на Ивана Купала Юрия Ильенко.

Кроме того, большой популярностью пользуется украинское кино советского периода застоя. В это время Леонид Быков снял Украинские киностудии сняли такую ​​бессмертную классику, как В бой идут одни "старики". Д'Артаньян и три мушкетера, Приключения электроника и Место встречи изменить нельзя.

Период украинской независимости - распад отечественной киноиндустрии и попытки восстановить ее с начала 2000-х годов. Фильмы, которые больше всего помнят с этого периода -Однако смогли отличиться такие украинские режиссеры, как Игорь Стрембицкий, получивший Золотую пальмовую ветвь Канского кинофестиваля за короткометражный фильм Штольня и Иллюзия страха. Путники, и Марина Красота, которая получила ту же награду в 2011 году за короткометражку Кросс.

Читайте: Рецензия на фильм Иловайск 2014. Батальон Донбасс: сине-желтый флаг надежды

Достижения украинского кино

К сожалению, на международной арене у больших украинских фильмов нет значительного успеха. Из самых выдающихся достижений можно назвать фильм Земля, который в 1958 году на всемирной выставке в Брюсселе назвали в числе 12 лучших картин всех времен и народов.

Кроме того, в 2012 году британский журнал Sight&Sound отдал 8 место украинскому фильму Человек с киноаппаратом в списке по определению лучших фильмов всех времен.

В опросе того же журнала, но среди документальных фильмов, в 2014 году Человек с киноаппаратом занял уже первое место.

Однако сегодня украинский кинематограф начинает возрождаться, ведь, начиная с 2013 года количество лент, созданных в Украине перешагнуло отметку в десяток и с тех пор продолжает расти.

Невероятно успешный историко-драматический фильм снял режиссер Сергей Мокрицкий. Он рассказывает о жизненном пути женщины-снайпера Людмиле Павличенко в период с 1937 по 1957 год. В основу кинокартины положили ее автобиографическую книгу.

Провокационную историю о безудержной и страстной любви снял украинско-британский режиссер Роберт Кромби. Он рассказывает о любовном треугольнике между Сафо (наследница миллионера), Филом (художник) и Хеленой (дочь археолога).

Замысел автора в том, что он повторяет историю поэмы древнегреческой поэтессы Сафо.

Фильм о путешествиях по Советской Украине американского мальчика и слепого украинского музыканта накануне и во время Голодомора. Его снимали 7 лет и он вышел в конце 2014 года, однако не смог собрать 16,6 млн гривен, которые были на него потрачены.

Тени незабытых предков

Мистический триллер снял режиссер Любомир Левицкий. Он рассказывает о студентах, которые попали в водоворот необычных и мистических событий и убийств. Фильму не удалось "отбить" свою стоимость, однако он был достаточно обсуждаемым на время своего релиза.

Киборги. Герои не умирают

Художественный фильм об обороне Донецкого аэропорта во время войны в Донбассе снял режиссер Ахтем Сеитаблаев. Фильм стал украинским рекордсменом , собрав за первый уикенд 8 млн грн. Однако ему не удалось собрать 48 млн грн, которые были потрачены на создание ленты.

К слову, ранее Факты ICTV публиковали топ-5 фильмов Александра Довженко.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
украинские фильмы

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
лучшие украинские фильмы

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новые украинские фильмы

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
современные украинские фильмы

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
украинское кино

# data[].attributes.attachment_link.title
День украинского кино - лучшие украинские фильмы | Факты ICTV

# data[].attributes.attachment_link.description
Первые киносъемки в Украине осуществил главный механик Одесского Новороссийского университета Иосиф Тимченко. Он снял всадников и метателей копий, которые демонстрировались в гостинице Франция. Всего в ходе зарождения украинской кинематографа, отдавалось предпочтение экранизации популярных украинских спектаклей таких как, например, Наталка-Полтавка. В тот же период пытались создавать фильмы на историческую тематику.

# data[].attributes.headline
Шостак Олена

# data[].attributes.subject
Шостак Олена

# data[].attributes.body
Хто створював українське кіно

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Український кінематограф зараз активно відроджується та щороку тішить глядачів новими шедеврами. Однак ще якихось кілька десятків років тому українських режисерів знали і поважали у всьому світі, а вітчизняний кінематограф називали класикою кіно.
У суботу, 14 вересня, відзначається День українського кіно. День встановлений згідно з Указом Президента від 12 січня 1996 й щороку відзначається у другу суботу вересня. На честь свята редакція LifeStyle 24 пропонує згадати про українських режисерів та майстрів кіно, які творили та знімали ще у минулому столітті, але з яких режисери беруть приклад досі.

Читайте також: 4 фільми, які вразили Олега Сенцова за останніх п'ять років

Іван Кавалерідзе

Багато людей знають Івана Кавалерідзе як видатного скульптора, однак його вклад у розвиток українського кіно є не менш значущим.

За своє життя митець встиг не лише зняти 10 повнометражних фільмів, але і створити близько 20 пам'ятників, поставити 10 театральних п'єс та написати книжку спогадів.

Про Кавалерідзе-скульптора почали говорити ще коли йому було 25 років. Тоді він виграв конкурс на найкращий проект скульптури Княгині Ольги, Андрія Первозванного та Кирила і Мефодія. Зараз усі постаменти стоять на Михайлівській площі у Києві. Тоді він переміг набагато досвідченіших та старших митців.
Іван Кавалерідзе і Данило Кулиняк біля пам'ятника Шевченку в Ромні
Про Кавалерідзе-режисера почали говорити згодом, коли вийшла його 4 картина - "Коліївщина", знята за мотивами роману Тараса Шевченка "Гайдамаки". Фільм, за деякими даними, зазнав численних правок, а певні кадри взагалі довелось перезнімати. Усе, аби фільм сподобався тогочасній владі. Однак картина все одно була вщент розкритикована.

Митець, на відміну від інших представників українського кіно, зазнав найбільших ідеологічних утисків з боку радянської влади. Зокрема його перший справжный фільм "Злива", який розповідав про етнічних українців, за "загадкових" обставин не зберігся.

Вершиною режисерської творчості Кавалерідзе вважають фільм "Прометей", який став останньою краплею в чаші терпіння радянської влади та кінцем незалежної творчості митця. Парадоксально, адже фільм був знятий про російську визвольну боротьбу та революцію, однак радянська влада дуже гостро розкритикувала фільм. Після його виходу Кавалерідзе заборонили знімати історичні фільми і працювати з молоддю.

Після цього режисер зняв ще 3 фільми, однак з Кремля за ним дуже сильно спостерігали і намагались якомога більше переробити його фільми.

Олександр Довженко
Двоє дивляться вниз. Один бачить калюжу, другий - зорі. Що кому.
Його доля чимось схожа із долею Кавалерідзе, адже його постать також понівечена ідеологією. Він у свій час став одним із найпопулярніших українських режисерів, якого дуже поважали та яким захоплювались у цілому світі. Але недолюблювали у Москві.

Він був змушений вступити у лави Партії більшовиків України, щоб мати змогу вільно творити. Однак це йому не надто і допомогло.

Його перший відомий фільм "Звенигора" здійняв фурор на найбільших майданчиках Європи, США та Канади. Легендарний Чарлі Чаплін називав Довженка єдиним митцем, пеотом та мислителем, якого слов'янство дало світові.

Однак справжня слава до режисера прийшла після фільму "Земля". Його крутили майже у всіх країнах світу і після цієї картини Довженка навали "Гомером кіно".

Вже тоді (у 1930 році) фільм почали вносити до різноманітних списків найкращих фільмів світу. Навіть більше - лише кілька років тому цей фільм ЮНЕСКО визнало одним із п'яти творів, які вважаються світовими шедеврами.

Разом з тим Довженко зняв кілька фільмів, якими "задобрював" радянську владу та які гарантували йому вільне життя та пересування.

Мало кому відомо, але "Земля" з самого початку задумувалась автором як озвучене кіно. Однак через тиск влади його довелось зробити німим. Деякі сцени у фільмі навіть часом видаються незрозумілими, адже знімались для звукового кіно.

Параджанов Сергій
Я вірменин, який народився у Тбілісі й сидів у російській в'язниці за український націоналізм
Цього українського режисера знали та поважали у всьому світі. Перед ним схиляли голову такі митці як Федеріко Фелліні, Мікеладжело Антоніоні, Жан-Люк Годар, Анджей Вайда, Ів Сен Лоран та Андрій Тарковський.

Сергій Параджанов став творцем візитівки українського поетичного кіно - фільму "Тіні забутих предків". Картина отримала 39 міжнародних нагород та 24 гран-прі на кінофестивалях. Нею захоплювався весь світ та згодом картина стала класикою світового кіно того періоду. Вже у 2010 році відомий сербський режисер Емір Кустуріца назвав "Тіні забутих предків" найкращою картиною у світі.

Помилково вважається, що "Тіні забутих предків" - це такий собі бенефіс Параджанова. Насправді цей фільм створили три митці та друзі режисера: Юрій Іллєнко, який був оператором, Іван Миколайчук, який зіграв головну роль, та власне сам Сергій Параджанов.

Однак такий вільний та відомий у всьому світі режисер сильно мозолив очі радянській владі. Коли Параджанова запроторили у в'язницю (йому інкримінували український націоналізм та гомосексуалім), то на його захист виступила міжнародна спільнота та розпочала масштабну кампанію із його звільнення. І таки свого домоглась.

Після виходу з тюрми Параджанову заборонили жити в Україні і він повернувся до Тбілісі, де продовжив займатись творчістю. Однак не зважаючи на свободу, його життя тоді назвати спокійним не можна. Через шалений тиск кілька його знятих фільмів заборонили, а кілька прикрили ще на етапі сценарію.

Друзі Параджанова часто згадують, що сотні ідей режисер забрав із собою у могилу. Багато сценаріїв він підготував у в'язниці, але вони раптово "зникли" і так і не побачили світ.

Іван Миколайчук
Чи потрібно якось спеціально турбуватися про те, щоб рятувати традиційну культуру? Мені здається, що ні. Рятувати треба душу народу, душу своєї нації. Всі найбільші цінності - в серці народному
Після ролі в "Тіні забутих предків" Миколайчука навіть запрошували зніматись у Голлівуд. Параджанов ж говорив, що заборонив би йому зніматись, бо так зіграти можна лише раз у житті. Варто додати, що ця роль була дебютною в кар'єрі актора.

В період зйомок "Тіні забутих предків" Миколайчук паралельно знімався у фільмі "Сон" Володимира Денисенка, де грав Тараса Шевченка. Ризиковано, але молодий актор був такий натхненний, що ці дві ролі йому вдались.

Згодом, коли його як актора знали усі, Миколайчук вирішив знімати кіно і собі. Його найвідомішим фільмом став "Вавилон 20" і в ньому Миколайчук робив майже усе. Він написав сценарій, він був режисером, виконав головну роль та навіть займався монтажем.

Кінознавці все ж схиляються до того, що найбільшим здобутком Миколайчука слід вважати не роль в "Тінях...", а саме "Вавилон ХХ". Стрічка була знята за мотивами книги "Лебедина зграя" Василя Земляка та розповідала про перші кроки колективізації в Україні.

Як і інші фільми у той час, картина Миколайчука пройшло всі кола пекла затвердження московського "Госкино". Сценарій зазнав величезних змін та поправок, що у режисера ледь витримали нерви, аби усе довести до кінця.

Що цікаво, московська влада хотіла виправити навіть вже зняті фільми - переробити кілька кадрів та діалогів. Однак було вже пізно і фільм у тому варіанті дебютував на Всесоюзному кінофестивалі та отримав найкращий приз за режисерську роботу.

# data[].attributes.attachment_link.title
Хто створив українське кіно: імена, якими треба пишатись - Lifestyle 24

# data[].attributes.attachment_link.description
Український кінематограф зараз активно відроджується та щороку тішить глядачів новими шедеврами. Однак ще якихось кілька десятків років тому українських режисерів знали і поважали у всьому світі, а вітчизняний кінематограф називали класикою кіно. У суботу, 14 вересня, відзначається День українського кіно. День встановлений згідно з Указом Президента від 12 січня 1996 й щороку відзначається у другу суботу вересня.