# data[].attributes.body
Pytláci neustále zabíjejí gorily pro peníze a pro maso, které už se nedá sehnat legálně

# data[].attributes.body
1 mrtvá gorila = 400 000 kč

# data[].attributes.body
Zabíjení goril v Africe

# data[].attributes.body
Gorily v Kongu

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pytláci posílají rozčtvrcené gorily po řece a obchodníci je prodávají na tržištích

Brazzaville - Oficiálně jsou přísně chráněné, přesto dále umírají. Řeč je o konžských gorilách nížinných, které i nadále loví pytláci kvůli masu a trofejím.

Tajný tým vyšetřovatelů organizace Endangered Species International (ESI) zjistil, že až dvě gorily týdně jsou zabity kvůli masu v provincii Kouilou v Kongu-Brazzaville. Informoval o tom zpravodajský server BBC.

Pytláci posílají rozčtvrcené gorily po řece a obchodníci je prodávají na tržištích ve větších městech. Mezinárodní organizace vedené ESI, které s pátráním po zabijácích pomáhají, se však obávají, že v zemi mizí tímto způsobem mimo region Kouilou až stovky goril ročně.

Ohrožena tak může být celá populace goril. Skupina vyšetřovatelů začala pátrat tajně, hovořila s prodejci a obchodníky na trzích v Pointe Noire, druhém největším městě v Republice Kongo.

Později začali chodit na tržiště dvakrát do měsíce, aby zaznamenali množství "zvěřiny", která se tam prodávala.

"Gorilí maso se prodává naporcované a vyuzené za 6 dolarů za kus masa, který je velký jako pěst. Na prodej jsou i gorilí tlapy," řekl Pierre Fidenci, prezident ESI.

"Postupem času jsme získali důvěru prodejců a obchodníků. Řekli nám, odkud gorilí maso dostávají. Všechno pochází z jednoho regionu," dodal.

Tým se vydal do míst, odkud maso obchodníci získávají - pralesní oblast Kouilou, která leží podél řeky stejného jména zhruba 100 až 130 km od Pointe Noire.

Za pomoci stejných lodí, na kterých se plaví i gorilí maso, se tým dostal do míst, kde pytláci operují. Tam vyšetřovatelé vše nafotili a nahráli rozhovory s místními obyvateli, díky kterým odhalili rozsah gorilího pytláctví. ESI odhaduje, že v regionu Kouilou žije už jen okolo 200 goril.

Odborníci odhadují, že každý měsíc zemřou čtyři procenta této populace. Pytláci zabíjejí zejména dospělé jedince v reprodukčním věku, neboť mají nejvíce masa.

"Musíme zabránit zabíjení goril tím, že místním nabídneme alternativní zdroj příjmu. S lovci chceme spolupracovat a vzdělávat je. Pro gorily pak chceme vybudovat přírodní rezervaci," řekl Feduci.

"Musíme řešit problém tam, kde začal - přesně tam, kde žijí gorily dohromady s lidmi," dodal.

# data[].attributes.attachment_link.title
Gorily v Kongu mají na kahánku, pytláci je loví na maso | Aktuálně.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Pytláci posílají rozčtvrcené gorily po řece a obchodníci je prodávají na tržištích Brazzaville - Oficiálně jsou přísně chráněné, přesto dále umírají. Řeč je o konžských gorilách nížinných, které i nadále loví pytláci kvůli masu a trofejím. Tajný tým vyšetřovatelů organizace Endangered Species International (ESI) zjistil, že až dvě gorily týdně jsou zabity kvůli masu v provincii Kouilou v Kongu-Brazzaville.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Gorily znamenají pro návštěvníky zoo často jedinečný zážitek. Něžní obři, kteří s neuvěřitelnou jemností dokážou používat drobné nástroje a jejichž rodinné vazby se tak podobají těm lidským. Není divu, že gorilí pavilony patří k nejnavštěvovanějším částem zoo po celém světě. Existují i široké skupiny přátel goril, jimž tato klidná zvířata učarovala. Tento pozitivní obraz však není úplný.

Pro zoologické zahrady vždy byly gorily prestižními zvířaty

Kdo se o začne zajímat o historii chovu goril, narazí i na temnější stránky jejich současného života v zajetí. V podmínkách evropských a amerických chovů naštěstí už tyto praktiky patří minulosti. Přesto jsou gorily ve volné přírodě stále ohrožovány i proto, že se jejich mláďata prodávají na černém trhu a nelegálně vyvážejí z Afriky. Dnes jsou hlavním odbytištěm bohatí jednotlivci nebo neseriozní zoo v zemích jihovýchodní Asie, v Číně nebo na arabském poloostrově.

Od počátku existence zoologických zahrad patřily gorily k prestižním zvířatům a každá zoo po nich toužila. Výjimkou nebyl ani Gerald Durrell, spisovatel a zakladatel zoo v Jersey. Několikrát se při svých cestách do Afriky snažil gorilu získat, nikdy se mu to však nepodařilo. První gorila přišla do Jersey až v roce 1959, kdy koupil mladou samičku od obchodníka se zvířaty v Birminghamu.

N'Pongo několik dalších let žila s Durrellovými a pokud zrovna neseděla na klíně matky Durrellové, hrála si s dětmi jejich přátel nebo se cpala cukrovím. Až v roce 1972 se dočkaly Durrellovy gorily (v té době měl už dvě) svého vlastního výběhu. Od téhož roku jej s nimi sdílel i slavný samec Jambo, který byl prvním přirozeně odchovaným mládětem v zajetí. Co se nepovedlo Durrellovi, se však dařilo mnoha jiným, až do roku 1975 byl totiž dovoz goril z volné přírody do evropských a amerických zoologických zahrad nejen celkem běžný, ale i legální.

Od počátku minulého století až do roku 1975, kdy vstoupila v platnost Úmluva o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, známá pod zkratkou CITES, bylo do Evropy a USA dovezeno kolem 650 goril. Od roku 1976 dodnes jen asi šedesát jedinců.

To už ovšem byla ve velké většině případů zvířata, která byla z Afriky vyvezena nelegálně a teprve později se jejich status podařilo zlegalizovat. Jedním z nich byl například Pong, sameček, který zahynul v Praze při povodních v roce 2002. Podobný životní příběh měl i Niky ze španělského Cabárcena (partner a otec mláděte samice Moji, první gorily narozené v České republice, více zde).

Jednou z posledních goril, nelegálně dovezených do Evropy, byl i Gugas, Bikiřin kamarád z dětství. V březnu 1996 byl jako přibližně dvouleté mládě zabaven lisabonskému cirkusu a téměř rok strávil v zoo v Lisabonu. Nebyl vůbec zvyklý na to, že by se jej lidé dotýkali, byl krmen lžičkou přes mříže. V lednu 1997 jej poslali do gorilí školky ve Stuttgartu, kde chovatele stálo ohromné úsilí jej přivyknout jak jejich péči, tak i soužití s ostatními gorilími mláďaty.

Po několika měsících se však sblížil s Bikirou a společně pak odešli do zoo v Belfastu, kde se úspěšně integrovali do skupiny. Gugas je nyní v této skupině vůdčím samcem, samice Bikira žije v Praze (o sloučení s pražskou skupinou více zde). Stejně jako Niky, i on se navzdory svému pohnutému osudu naučil základy gorilího chování a chovatelé v Belfastu se v této době těší na jeho prvního potomka, který by se měl narodit samici Kwanze už v září.

Řada zvířat se do chovu nezapojila, nikdy neměli potomky

To se však zdaleka nepodařilo u všech goril dovezených do zajetí. Oněch víc než 710 goril vlastně vytvořilo základ evropského a amerického chovu. Celá řada zvířat se do něj ovšem nikdy nezapojila.

Přibližně polovina goril dovezených z Afriky byly samice. Ale jen 154 dokázalo počít a porodit mláďata a pouze sedmdesát z nich se pak o svá mláďata umělo bez problémů postarat, 21 z nich se to postupně naučilo. Přes padesát samic sice porodilo jedno či více mláďat, nikdy se o ně ovšem nenaučily starat. Základem úspěšných evropských a amerických odchovů v zajetí je tedy v podstatě oněch sedmdesát samic, které uměly a umí o svá mláďata pečovat.

Gorily se totiž vždy dostávaly do zajetí jako malá, roční nebo dvouletá mláďata. V takovém věku ještě zdaleka nemají osvojené všechny způsoby chování, které druh potřebuje pro přežití. Mateřské chování se gorily musí učit, takže byl téměř zázrak, že tak vysoký počet samic byl i v zajetí schopen své potomky odchovat bez zásahu člověka. Od nich se tato schopnost šířila mezi další samice a úspěšnost přirozených odchovů se tak postupně zvyšuje.

Svědčí o tom i dlouhodobý pokles uměle odchovávaných mláďat v Evropě i v USA. Samců pocházejících z volné přírody se do chovu zapojilo ještě mnohem méně, počít potomky zvládlo jen 76 z nich. Důvody byly různé: mnoho samců se nikdy nebylo schopno pářit, jiní se pářit uměli, ale nebyli plodní. A někteří bohužel nikdy nedostali příležitost prokázat svou schopnost zplodit potomky jen proto, že nebyli dominantním samcem ve skupině s plodnými samicemi.

Popis odchytu goril v přírodě přinesl časopis Life

Příběhy goril ulovených v přírodě se podobají jeden druhému jako vejce vejci. V roce 1951 popsal takový lov na gorilu v rovníkové části Afriky americký časopis Life. Americký profesionální lovec goril Bill Said měl za sebou v 26 letech už tři expedice, z nichž dovezl celkem osm gorilích mláďat. Jedním z nich byla i Stephi, matka samce Jamba, který udělal takovou radost Geraldu Durrellovi i návštěvníkům jeho zoo v Jersey.

Pro lov bylo vždy potřeba najmout dostatečný počet domorodých nadháněčů. Ti pak v pralese gorilí rodinu brzy ráno obklíčili a křikem a tlučením do stromů ji zahnali na jedno místo. Kolem goril pak natáhli sítě.

Při konkrétním popsaném lovu byl okamžitě zastřelen stříbrohřbetý samec poté, co na lovce zaútočil. Přitom kdyby nebyl vyprovokován, nestalo by se to. Další dvě samice lovci probodli kopím. Jiná nedospělá samice se pokoušela uniknout po větvích, spadla však ze stromu a na následky zranění zemřela. Kolem dvaceti samic a mláďat uteklo, několik jich však uvízlo na vrcholku vysokého stromu. Domorodci ho porazili, jedno zvíře se při pádu stromu zabilo, další domorodci přemohli a svázali, také však brzy zemřelo. Jediným uloveným zvířetem bylo mládě, které lovci posléze našli naříkající v podrostu. Lov zaplatilo životem šest goril.

Pro domorodce byl ovšem každý takovýto lov svátkem: nejenže dostali zaplaceno, navíc získali i gorilí maso, které už v té době a v této části Afriky legálně získat nemohli. I když to zní absurdně, lov goril pro trofeje nebo na maso byl už v padesátých letech zakázán, profesionální lovci pro zoo však dostávali oficiální povolení. V USA se pak cena jedné ulovené gorily mohla vyšplhat až na šest tisíc amerických dolarů. Zadostiučiněním snad může být jen fakt, že už v padesátých letech tento článek vyvolal u veřejnosti i negativní ohlasy pro svou krutost.

Co se s ulovenými zvířaty dělo dál

Celá řada ulovených mláďat se nedožila ani příjezdu do zoologické zahrady, ale přesná čísla dnes už nikdo nezjistí. Jejich cesta přes různé trhy a překupníky často bývala dlouhá a péče o ně minimální.

Podobná praxe byla při odchytu řady druhů zvířat běžná již od 18. století, kdy byla exotická zvířata do Evropy a USA dodávána po tisících. Výjimkou nebyli ani sloni, nosorožci nebo velké šelmy. Získat živou gorilu bylo velmi náročné a udržet ji naživu ještě náročnější.

Zatímco tygři nebo sloni živořili v malých klecích nebo pojízdných menažériích, gorilí mláďata po několika měsících umírala. Nejenže nikdo nevěděl, jak přesně gorily krmit, hlavním důvodem byla jejich velká náchylnost k plicním infekcím.

Pár konkrétních gorilích příběhů. Patří k nim i pražská Kamba...

Úplně první živou gorilu v Evropě krátce předváděl ve své menažérii George Wombwell už v roce 1855, Jenny však zemřela na zápal plic již po několika měsících. Bizarní na jejím příběhu bylo, že ji považovali za druh šimpanze. Teprve po její smrti se ukázalo, že šlo vlastně o gorilu. Do Ameriky se první gorila dostala až v roce 1897, zemřela však pouhé čtyři dny po vylodění.

V listopadu 1904 zemřely v londýnské zoo první dvě gorily, které jsou zaznamenány v evropských plemenných knihách: Venus a Chloe. Bylo jim několik let, zemřely však už několik měsíců po příjezdu.

Jednou z prvních goril, jež přežila v Londýně víc let, byl v době po první světové válce samec John, který žil v bytě na Sloane Street, spal v posteli a používal koupelnu. Navzdory jeho příkladu byly v té době obecně gorily považovány za zachmuřená, zlá a neochočitelná zvířata. Teprve na sklonku 20. let se podařilo dovézt do zajetí několik goril, které přežily do dospělosti. První z nich byl samec Bamboo v zoo ve Filadelfii, jenž se dožil 35 let.

Až do roku 1945 byl obchod s gorilami poměrně řídký, do konce druhé světové války bylo do Evropy a USA dovezeno pravděpodobně jen 33 goril. Pak začal mezinárodní obchod s gorilami rychle narůstat a skutečný boom nastal po roce 1960. V 60. a 70. letech 20. století tak bylo do Evropy a USA dovezeno téměř 450 goril: víc než polovina všech goril, dovezených do zajetí.

V téže době se už začala projednávat úmluva CITES, která nakonec vstoupila v platnost v roce 1975. Přitom právě v letech 1973 až 1975, tedy v době, kdy se už o úmluvě vědělo, ale nebyla ještě platná, bylo do zajetí dovezeno přes sto goril. Jako by se všichni snažili na poslední chvíli naplnit klece, než jim to mezinárodní úmluva znemožní. Právě v té době byla odchycena i většina goril, které pocházejí z volné přírody a ještě donedávna žily nebo dodnes žijí v českých zoo.

Patří k nim gorila Kamba z pražské zoo (příběh Kamby si můžete přečíst zde) a samec Tadao ze Dvora Králové, stejně jako nedávno uhynuvší Judita a Bosso ze Zlína, Messy a Minouche ze Dvora nebo pražský Pong. Ti byli, nebo stále jsou, díky svým složitým osudům účastníky i svědky toho, jak se vyvíjel vztah lidí a goril.

Všichni si prožili v dětství trauma spojené s vyvražděním rodiny a odchytem, strastiplnou cestu do Evropy a následně péči lidí, často láskyplnou, kteří se jim snažili pomoci prožité hrůzy překonat a zotavit se z nich. Současně se postupně měnil názor na péči o gorily a jejich mláďata; od odchovů v kojeneckých postýlkách až po současné moderní bezkontaktní chovy, kdy je gorilám ponechán maximální prostor pro jejich přirozené chování.

# data[].attributes.attachment_link.title
Pro gorilí mládě pro zoo byli lovci schopni povraždit jeho rodinu - iDNES.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
V historii současného idylického života goril v zajetí se najdou i natolik temné stránky, že z nich mrazí. Pro návštěvníky moderních zoo jsou gorily klidná a vyrovnaná zvířata, která se úžasně starají o svá mláďata a udivují neobvyklou kombinací ohromné síly a jemnosti. Málokdo ví, nakolik pohnuté osudy jsou v pozadí dnešních úspěšných chovů.

# data[].attributes.body
Občanská válka v kongu

# data[].attributes.body
Skleníkové plyny udržují teplo na zemi a mění životní podmínky goril.

# data[].attributes.attachment_link.title
Silverback Gorilla Fight | Gorilla Family and Me | BBC Earth

# data[].attributes.body
Oblasti v Africe kde pracují děti

# data[].attributes.body
Úbytek ŽP kvůli těžbě exotického dřeva (eben)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ČT24 - Nejdůvěryhodnější zpravodajský web v ČR - Česká televize

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Gorily východní už nežijí téměř nikde jinde než v parku Kahuzi-Biega. K životu potřebují velké nepřerušené prostory tropického lesa.

Těžce prostupná džungle na východě Konga však není jen jejich domovem. V sousedství s nimi žijí Pygmejové - původní obyvatelé tohoto pralesa. „Pygmejové ničí park těžbou dřeva, výrobou uhlí, pilami a těžbou nerostů. To je s ochranou neslučitelné. Jejich činnost ničí přirozené prostředí pro gorily," stěžuje si ředitel parku De Dieu Bya'Ombe.

Podle správců Pygmejové pokáceli až 350 hektarů lesa. Vláda s tím podle nich nic neděla, a tak začali konat na vlastní pěst. „Řekl jsem jim, že s touto nelegální činností v parku je konec," prohlašuje nekompromisně správce Chadrack Kaseraka.

Ozbrojené hlídky se Pygmeje snaží nutit k ochraně lesa násilím. Domorodci nátlak opětují a výsledkem jsou tři mrtví a desítky raněných od začátku roku.

Desetiletí válek

Pygmejové se do oblasti vrátili před rokem. Na území si dělají nárok, protože tu žili do 70. let minulého století. Tehdy museli kvůli rozšiřování parku odejít. „Pokud jim stát nedá pozemky, neodejdou. V této oblasti už jednou žili," vysvětluje zástupce Pygmejů Pascal Miragi.

Východní Kongo je po desítky let bitevním polem desítek znepřátelených milic mnohdy sponzorovaných ze zahraničí. Vláda si na většině území neumí vynutit kontrolu a bezmocné jsou většinou i hlídky modrých přileb OSN, které tam působí už od zisku nezávislosti v roce 1960. Nový konflikt mezi Pygmeji a správou parku je tak další kapitolou válek, kterými trpí lidé i divočina.

# data[].attributes.attachment_link.title
Spory domorodých Pygmejů s ochránci goril přerůstají v Kongu v násilí a vraždy

# data[].attributes.attachment_link.description
Gorily východní už nežijí téměř nikde jinde než v parku Kahuzi-Biega. K životu potřebují velké nepřerušené prostory tropického lesa. Těžce prostupná džungle na východě Konga však není jen jejich domovem. V sousedství s nimi žijí Pygmejové - původní obyvatelé tohoto pralesa. „Pygmejové ničí park těžbou dřeva, výrobou uhlí, pilami a těžbou nerostů.

# data[].attributes.body
Článek

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mathieu Shamavu zřejmě nedá bez mobilu ani ránu, džungle nedžungle. Teď ho zná celý svět kvůli selfie, které si vyfotil se dvěma gorilami, ale já ho znám už dávno.

Vyfotil jsem si ho jednou po snídani, jak sedí mezi několika gorilími dorostenkami v gorilím sirotčinci. Místo aby sledoval, jak se dokážou vecpat do ojeté pneumatiky, nebo se jen tak válí, kouká do mobilu.

My jsme se tam kvůli gorilám táhli tisíce kilometrů, na místě jsme se pohybovali pod ochranou mužů s kalašnikovy, protože jsme byli v nebezpečné zóně, a on má gorily vedle sebe a stejně civí do mobilu.

Ale to byl hodně povrchní výklad. Mathieu Shamavu má jedno z nejnebezpečnějších povolání na světě. Je strážcem parku Virunga v Kongu. Za posledních třiadvacet let, kdy se ve východním Kongu začalo válčit, zahynulo ve Virunze skoro sto osmdesát rangerů.

Teď v dubnu padl jeden, v březnu taky. Loni touto dobou byla zastřelena první strážkyně jménem Rachel Masika Baraková. Chtěla chránit své dva turisty před únosci. A měsíc předtím útočníci při přepadu postříleli pět rangerů naráz. Celkem šestnáct strážců za rok. Toto je válka.

Ředitelství parku, v jehož sousedství bydlíme, je spíš velitelství. Nejde o to, že všechno je tady v khaki, protože to je i barva safari. Mají tady velín, jemuž říkají Pentagon. Funguje čtyřiadvacet hodin denně. A mají tu četu psovodů, jejichž psi na nás štěkali z kotců, když jsme projeli dovnitř. U ní stála hlídka se samopalem. Hned vedle štítu se znakem parku, v němž je samozřejmě kresba gorily.

Kromě toho mají jednotku rychlé reakce, zpravodajský oddíl a šest letadel. V našem kempu, což je dost luxusní lodge jménem Mikeno podle místní sopky, večer popíjíme červené z vinného sklípku, kam se jednou všechen personál i s rangery musel schovat, když místní milice Mai-Mai převálcovala tábor. Nešlo vzdorovat. Měli i minomety a děla.

Ředitele parku, což je mimochodem pravý belgický kníže Emmanuel de Mérode, před čtyřmi lety přepadli a průstřely žaludku a nohou jen taktak přežil. Taky má prostřelené letadlo. To po něm zase pálili, když letěl.

Když jsme druhý den venku, v jednu chvíli z dálky i my slyšíme pár dávek ze samopalu. Toto je opravdu válka. O prales a peníze. A tudíž i o horské gorily.

Říká se, že gorily zabíjejí pytláci. Nesmysl, Staré pověsti africké. Je to ještě horší.

Obyčejné dřevěné uhlí

Podívejte se na selfie Mathieua Shamavu. Jedna z vážných postav v pozadí se jmenuje Ndeze. Jejího otce možná znáte. Tak otřesná fotka, na níž byl, se nezapomíná. V roce 2007 ho se třemi dalšími gorilami z jeho rodiny kdosi zastřelil.

Snímek, jak jeho obrovské tělo, které na márách vypadá jako ukřižované, nesou smutní rangeři uprostřed krásné zeleně, obletěl a zasáhl svět. A takových případů bylo víc. Byli to pytláci, psalo se automaticky.

Pytláci? Ale ti zabíjejí pro zisk. Ani jedna z goril nepřišla o hlavu či tlapy, které by se daly prodat. Z žádné nebyly vyříznuty kusy masa, za které se v luxusních afrických (a prý dokonce i evropských) restauracích draze platí. Navíc Ndeze našli, jak se drží mrtvoly matky. Ale gorilí mláďata se dají prodat za tisíce dolarů. Takhle by se pytláci nechovali.

Toto bylo něco jako gangsterská poprava. Gorily totiž stojí v cestě obchodu s obyčejným dřevěným uhlím. Zní to absurdně, ale je to tak. V oblasti našlapané pěti miliony lidí není elektřina či plyn, a tak je dřevěné uhlí jediná možnost, jak si uvařit jídlo a ohřát vodu. Je z toho obrovský byznys v hodnotě 37 milionů dolarů ročně, největší stroj na peníze v regionu.

Cestou do Virungy se proti nám houpají náklaďáky vysoko naložené pytli s uhlím. Zpocení mladíci tlačí obrovské dřevěné koloběžky, na nich každý veze tak 150 kilo uhlí.

Jsou pěšáky obchodního impéria pachatelů milionové genocidy ze sousední Rwandy. Uteklo jich sem sto tisíc, a protože měli zbraně, vytvořili uhelný kartel připomínající jihoamerické narkomafie. „Obsluhují každou kuchyni v oblasti," řekl sarkasticky Daniel Ruiz z OSN. Jihovýchodní sektor Virungy ovládají úplně. Je to no-go zóna.

Když po jednom treku sedíme poblíž sopky Mikeno, v dáli je vidět, jak se po úbočích kopců válí dlouhé pravidelné cáry mlhy. „To je kouř z milířů," říká náš doprovod.

Virunga je jediný les široko daleko. Jinde už lidé, jichž tady žije 400 na kilometr čtvereční, jako kobylky vyholili všechny kopce až k vrškům. Virunga je Kuvajt této části Afriky. Krmí uhlím milionové město Goma a velké oblasti Rwandy, Burundi a Ugandy.

A ozbrojenci, kteří za milionovým byznysem s uhlím stojí, udělali logický závěr: Chceme les úplně pro sebe. Překážejí nám strážci parku. Ti jsou tady však kvůli gorilám. Takže když postřílíme gorily, zmizí i oni.

Brutus Brutus

Flavier Bisa mate tělem. Obyčejné holínky, v nich zastrčené plandavé kalhoty, zelená kazajka, safari klobouk. I když má přes rameno samopal, vypadá spíš jako pantáta, který opět netrefí zajíce.

Ve skutečnosti má za sebou výcvik, s nímž by ho vzali do každé evropské armády. Jako všichni rangeři z Virungy. Sedm měsíců drilu, který vedou instruktoři belgických speciálních jednotek. A ještě něco navíc. Dva měsíce výcviku osobních strážců. To aby se uměl postarat o turisty pod palbou.

Flavier Bisa teď ukazuje něco jiného. „Všude tady byl dřív prales," říká a mávne daleko dolů. Džungli máme jen po pravé ruce, vlevo, kam až dohlédneme, jsou políčka. Ohnuté ženy tam pracují a kolem nás pobíhají děti celé šťastné, že je vyfotíme.

Vnoříme se do pralesa. Stoupáme do kopce, proplétáme se mezi liánami, krčíme se pod větvemi, kloužeme, snažíme se vyndat nohy chycené mezi kořeny, obcházíme kmeny tlusté jako hrom a žasneme nad třiceticentimetrovými housenkami. Pak narážíme na další rangery. Přichází povel sundat batohy a nasadit si roušky, aby od nás gorily nechytily rýmu.

Jsou někdy tady. Poslední instrukce. Nedotýkat se jich, mluvit šeptem. Nepřibližovat se na méně než na sedm metrů. Nedívat se jim upřeně do očí. Když se blíží stříbrohřbetý samec, skrčit se, stát se maličkým, dívat se jinam a dělat, že žvýkáme.

Tak jo, jsme v srdci temnoty, uprostřed divočiny. Jen my, prales a gorily.

Už je vidíme. Jsou rozeseté na malých mýtinkách a v křoví. Ty oči. Vážné a nevinné. Miminka po nás otáčejí hlavy, ostatní nás dost ignorují. Jsme jim úplně ukradení. Asi vědí, kdo se koho bojí.

Dvakrát jsem si jako trénink pustil film Gorily v mlze, ale i kdybych ho viděl stokrát, na tuto scénu by mě stejně nepřipravil. Přede mnou se rozvalují gorily, jako by tady byly samy. Jsou lenivé a spokojené. Husté černé chlupatice. Přerostlé hračky. Vzpomenu si na Belmonda, když si natáhl gorilí kostým. Možná jim taky připomínáme gorily.

Mláďata vyskočí do větví, trochu se perou, občas zavřeští, ale jen málo. Houpají se na liánách a dost jim to jde. Staří vše sledují důstojně jako indiánští náčelníci. Tváří se jako při Beethovenovi, ale na hlavě jim visí suchá tráva a listí. Veliké děti.

Je i nás obletují mouchy, při focení si musím dávat pozor, abych nešlápl do velkého, světle hnědého víte čeho. Má to průměr jako velký talíř. Jeden samec má ošklivě pokousanou nohu, výsledek včerejší rvačky se šéfem.

A šéf si teď všímá mě. King Kong. Velký táta. Ztělesněná síla. Brutus Brutus. Respekt by měl i Frištenský. Nikdo mu očividně neřekl o sedmi metrech. Fotím a najednou mi v objektivu roste a roste, až pochopím, že běží těsně kolem mě. Jako když projede lokomotiva. Namlouvám si, že cítím, jak se země třese. Prý byl dvacet třicet centimetrů ode mne. Že si vybral zrovna mě s pětašedesáti kily, je nefér. Jsou tady mnohem větší.

Hodina je pryč. Odcházíme. Najednou cítím, že mám opravdu duši a v ní je cosi jako pokoj, dojetí a láska. Díky, gorily.

Střih, konec romantiky. Jen abyste věděli, jak je to i uprostřed divočiny v dnešním Kongu křehké, ke gorilám jsme v pralese neušli o moc delší cestu, než jako bychom vystoupali z pražské Malé Strany na Petřín. Tak malý rozdíl dnes v Africe dělí gorily od civilizace. Podobně jsem to zažil před lety ve Rwandě. Pole s lidmi, kopec, dvacet minut chůze, gorily.

A ti lidé si chtějí uvařit fazole, a tak potřebují dřevěné uhlí.

Uhlířská mafie

V roce 2008 spotřebovali jen obyvatelé města Goma šedesát tisíc tun uhlí. Teď je to sto dvacet tisíc tun. „Celkem je kvůli výrobě uhlí zpracováno ročně přes tři miliony kubíků dřeva, což je několik set tisíc stromů," uvádělo vedení parku v jedné ze svých zpráv.

Když projíždíme Virungou, pečlivě se vyhýbáme sektoru, který ovládají milice. Jen slyšíme, jak to tam vypadá: „Měsíční krajina. Kouř z podzemních milířů a holé stráně s pahýly."

V kleptokracii, jakou je Kongo od svého vzniku, se peníze vždy rozkradly, takže Virunga na tom nikdy nebyla skvěle. Dokonce už v 70. letech se mělo za to, že gorily brzy vyhynou, protože je vybijí pytláci. Ale nejhorší časy nastaly v 90. letech, kdy se sem nahrnuli pachatelé genocidy z Rwandy. Nastalo bezvládí a zabíjení, při němž zahynulo na pět milionů lidí. A Virungu si pro sebe ukrojily milice s názvy Les Mongoles (Mongolové), M23, Rastas (Rastafariáni), kteří zásadně chodili v dresech basketbalistů Los Angeles Lakers.

Nyní je tam přes sto milic, ale nejsilnější jsou bývalí zabijáci ze Rwandy s názvem Demokratické síly na osvobození Rwandy. Je jich možná deset tisíc, mají maximálně dva tisíce bojovníků a monopol na uhlí z Virungy. Všem kromě goril a strážců to tak totiž vyhovuje.

Je to africká kopie Mexika narkobarona Prcka Guzmána, kterého lidé milovali, protože jim dával práci a stavěl školy, a policisté a soudci, kteří po něm měli jít, s ním v tom naopak jeli taky, protože jim pouštěl peníze.

Uhlířská mafie je největším zaměstnavatelem v okolí. Najímá lidi na kácení lesů, pálení uhlí a dopravu do vesnic a měst. Ti jsou šťastní, že mají příjem. Jiný tady není.

Šťastní jsou i vojáci a policisté, kteří by jim měli bránit ve vstupu do Virungy, protože je to národní park. Hrají hru, že park hlídají zvenčí, ale ve skutečnosti jen vybírají „pokuty" od vesničanů, kteří tam chodí pracovat pro mafii.

Vybírají také mýtné od těch, kdo uhlí rozvážejí. Na čtyřicetikilometrové cestě z Virungy do Gomy jsem spočítal šest kontrolních stanovišť. Africký duch má rád, když je všechno úředně zdůvodněno, a tak tomu muži v uniformách říkají zcela vážně ekologická daň nebo administrativní poplatek.

Vojáci však nemají jinou možnost. Často byly doby, kdy armáda nedostávala z hlavního města Kinshasy ani halíř, takže bez výpalného by ti muži zemřeli hlady.

Někdy se dokonce stalo, že jednotky, které měly bránit banditům v pálení uhlí, ho po příchodu do Virungy začaly pálit samy. Měsíční žold byl v přepočtu asi dvě tři stovky korun, přičemž jeden pytel uhlí stojí v Gomě osm set. Snadné počty. Nejvíc měli velitelé.

„Stávalo se, že nám řekli, že nesmíme do některých částí parku, jelikož tam armáda pořádá zátah nebo cvičení, ale ve skutečnosti tam pálili uhlí," řekl jeden ranger. „Velitelé dostávají peníze od milic, aby se dívali jinam. Někdy milicím půjčují i armádní náklaďáky na převoz uhlí."

Uhlířina ve Virunze připomíná mafii i tím, jak drsně si milice brání svůj rajon.

Vesničany samozřejmě napadne, že by si vydělali víc, kdyby si udělali pár milířů pro sebe. Koho milicionáři přistihnou, toho hodí do milíře. Chvíli ho tam podrží, aby si navždy spálil záda a chodil mezi lidmi jako zjizvená výstraha.

Umějí si koupit kohokoli, včetně bývalého ředitele národního parku. V roce 2008 se zdálo, že Virunga i s gorilami je odsouzena k zániku. Jenže novým ředitelem se stal Emmanuel de Mérode a všechno je jinak.

Kníže ze stanu

Jeho život by vydal na film. Jako dítě žil v Keni, a když strávil týden v buši s Georgem Adamsonem a jeho lvy, o jeho životě bylo rozhodnuto.

Jako student zajel do Virungy kvůli diplomce. Měl tam být tři týdny, ale protáhlo se to: srdce promluvilo. Pak se pohyboval v pralesích rovníkové Afriky. Byl tak odříznut od civilizace, že o 11. září 2001 se dozvěděl s tříměsíčním zpožděním.

Když k němu v roce 2007 tamtamy přinesly zprávu, že Virunga je vyřízená, odletěl prvním letadlem do Ugandy, tam si koupil motorku a projel válečnou zónou do Virungy. Nabídl své služby, dělal všechno možné, a když policie zatkla zkorumpovaného ředitele, který měl prsty i v zabíjení goril, nabídli to místo jemu.

Byly to děsivé časy. Rangeři nedostávali roky plat, mnozí se nechali kupovat stejně jako jejich ředitel a celý park okupovali povstalci. De Mérode prováděl neuvěřitelné věci. Postupně při jednání tváří v tvář dokázal přemluvit tři vůdce povstaleckých skupin, kteří se vystřídali v držení Virungy, aby pustili dovnitř strážce a nechali je hlídat gorily.

Pak přesvědčil miliardářskou rodinu Buffettů, že je skvělý nápad věnovat parku uprostřed války 20 milionů. Takhle to svedl i s Evropskou unií a Británií. Když bylo třeba, svlékl se do trenýrek a uběhl londýnský maraton, aby sám získal milion. Zvýšil strážcům plat ze sto dvaceti korun měsíčně na sedm tisíc a nechal je vycvičit. Když se v parku objevila britská ropná společnost, protože jí někdo v Kinshase prodal koncesi, rychle ji vyhnal tím, že zlanařil Leonarda DiCapria, aby moderoval film o tom, jaký by to byl průšvih.

A vymyslel plán, jak zachrání gorily i Virungu. V parku se stavějí malé hydroelektrárny, aby lidé měli proud a nepotřebovali dřevěné uhlí. Elektřina má dát lidem také práci, aby nebyli závislí na milicích. První elektrárny už fungují. De Mérode osobně sehnal ve Francii první dvě turbíny a generátory, v Číně to ostatní, zařídil dopravu a potom i choulostivý přesun přes území povstalců. Už to jede, ale jak dopadne zbytek, se teprve uvidí.

Gorilám se však daří. „Teď jich tady máme víc než kdykoliv za posledních padesát let," říká ranger Flavier Bisa. Už nejsou kriticky ohrožené. Ale je to tím, že strážci jako on - se samopaly a výcvikem commandos jsou pořád kolem nich a umírají. Ze západní strany parku se stále kouří a stromy tam padají.

A od polí, kde pracují lidé, je to ke gorilám už jen jako na Petřín.

Mýtus Virunga

Virunga znamená pro Evropany hory s pralesy, v nichž žijí gorily. Je to legenda: temná džungle, srdce Afriky, bratranci King Konga, záhadné choroby. Ale tenhle mýtus překrývá jiné tváře nejstaršího parku Afriky, který vznikl roku 1925. Má rozlohu asi jako Plzeňský kraj (a kousek navíc), ale je to nudle dlouhá 400 kilometrů. Na jihu jsou hory a dvě činné sopky, ve středu bohatá savana se slony a lvy a také jezera a močály s hrochy. Sever, to je pohoří Ruwenzori s ledovcem. Pozoruhodný je osud hrochů: v roce 1985 jich tady žilo 27 000, pětina všech, co byli v Africe. V roce 2005 jich bylo 350. Ano, 350. Vybili je vojáci, kteří měli hlad a byli bez peněz, a rebelové kvůli prodeji masa a zubů, které jsou ceněné jako slonovina. Mělo se za to, že budou úplně vyhubeni. Dnes už jich je tam aspoň 2 500.

# data[].attributes.attachment_link.title
Temná válka v pralese. Horské gorily umírají kvůli dřevěnému uhlí - iDNES.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Mathieu Shamavu zřejmě nedá bez mobilu ani ránu, džungle nedžungle. Teď ho zná celý svět kvůli selfie, které si vyfotil se dvěma gorilami, ale já ho znám už dávno. Vyfotil jsem si ho jednou po snídani, jak sedí mezi několika gorilími dorostenkami v gorilím sirotčinci.

# data[].attributes.body
Gorila

# data[].attributes.body
https://youtu.be/eASNzBBFNa8

# data[].attributes.attachment_link.title
Silverback Gorilla Fight | Gorilla Family and Me | BBC Earth

# data[].attributes.headline
Dětská práce v dolech-těžba coltanu, který má vliv na markantní úbytek přirozeného prostředí goril.

# data[].attributes.subject
Dětská práce v dolech-těžba coltanu, který má vliv na markantní úbytek přirozeného prostředí goril.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/ruh0O_mj1v0

# data[].attributes.body
https://youtu.be/0vrlZ86A1sE

# data[].attributes.body
Gorily jsou vytlačovány lidmi do hor.

# data[].attributes.body
Děti v Africe těžce pracují za malé peníze

# data[].attributes.body
Pytláci kvůli jednomu mláděti gorily vyvraždili celou jeho rodinu kvůli penězům.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Gorily znamenají pro návštěvníky zoo často jedinečný zážitek. Něžní obři, kteří s neuvěřitelnou jemností dokážou používat drobné nástroje a jejichž rodinné vazby se tak podobají těm lidským. Není divu, že gorilí pavilony patří k nejnavštěvovanějším částem zoo po celém světě. Existují i široké skupiny přátel goril, jimž tato klidná zvířata učarovala. Tento pozitivní obraz však není úplný.

Pro zoologické zahrady vždy byly gorily prestižními zvířaty

Kdo se o začne zajímat o historii chovu goril, narazí i na temnější stránky jejich současného života v zajetí. V podmínkách evropských a amerických chovů naštěstí už tyto praktiky patří minulosti. Přesto jsou gorily ve volné přírodě stále ohrožovány i proto, že se jejich mláďata prodávají na černém trhu a nelegálně vyvážejí z Afriky. Dnes jsou hlavním odbytištěm bohatí jednotlivci nebo neseriozní zoo v zemích jihovýchodní Asie, v Číně nebo na arabském poloostrově.

Od počátku existence zoologických zahrad patřily gorily k prestižním zvířatům a každá zoo po nich toužila. Výjimkou nebyl ani Gerald Durrell, spisovatel a zakladatel zoo v Jersey. Několikrát se při svých cestách do Afriky snažil gorilu získat, nikdy se mu to však nepodařilo. První gorila přišla do Jersey až v roce 1959, kdy koupil mladou samičku od obchodníka se zvířaty v Birminghamu.

N'Pongo několik dalších let žila s Durrellovými a pokud zrovna neseděla na klíně matky Durrellové, hrála si s dětmi jejich přátel nebo se cpala cukrovím. Až v roce 1972 se dočkaly Durrellovy gorily (v té době měl už dvě) svého vlastního výběhu. Od téhož roku jej s nimi sdílel i slavný samec Jambo, který byl prvním přirozeně odchovaným mládětem v zajetí. Co se nepovedlo Durrellovi, se však dařilo mnoha jiným, až do roku 1975 byl totiž dovoz goril z volné přírody do evropských a amerických zoologických zahrad nejen celkem běžný, ale i legální.

Od počátku minulého století až do roku 1975, kdy vstoupila v platnost Úmluva o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin, známá pod zkratkou CITES, bylo do Evropy a USA dovezeno kolem 650 goril. Od roku 1976 dodnes jen asi šedesát jedinců.

To už ovšem byla ve velké většině případů zvířata, která byla z Afriky vyvezena nelegálně a teprve později se jejich status podařilo zlegalizovat. Jedním z nich byl například Pong, sameček, který zahynul v Praze při povodních v roce 2002. Podobný životní příběh měl i Niky ze španělského Cabárcena (partner a otec mláděte samice Moji, první gorily narozené v České republice, více zde).

Jednou z posledních goril, nelegálně dovezených do Evropy, byl i Gugas, Bikiřin kamarád z dětství. V březnu 1996 byl jako přibližně dvouleté mládě zabaven lisabonskému cirkusu a téměř rok strávil v zoo v Lisabonu. Nebyl vůbec zvyklý na to, že by se jej lidé dotýkali, byl krmen lžičkou přes mříže. V lednu 1997 jej poslali do gorilí školky ve Stuttgartu, kde chovatele stálo ohromné úsilí jej přivyknout jak jejich péči, tak i soužití s ostatními gorilími mláďaty.

Po několika měsících se však sblížil s Bikirou a společně pak odešli do zoo v Belfastu, kde se úspěšně integrovali do skupiny. Gugas je nyní v této skupině vůdčím samcem, samice Bikira žije v Praze (o sloučení s pražskou skupinou více zde). Stejně jako Niky, i on se navzdory svému pohnutému osudu naučil základy gorilího chování a chovatelé v Belfastu se v této době těší na jeho prvního potomka, který by se měl narodit samici Kwanze už v září.

Řada zvířat se do chovu nezapojila, nikdy neměli potomky

To se však zdaleka nepodařilo u všech goril dovezených do zajetí. Oněch víc než 710 goril vlastně vytvořilo základ evropského a amerického chovu. Celá řada zvířat se do něj ovšem nikdy nezapojila.

Přibližně polovina goril dovezených z Afriky byly samice. Ale jen 154 dokázalo počít a porodit mláďata a pouze sedmdesát z nich se pak o svá mláďata umělo bez problémů postarat, 21 z nich se to postupně naučilo. Přes padesát samic sice porodilo jedno či více mláďat, nikdy se o ně ovšem nenaučily starat. Základem úspěšných evropských a amerických odchovů v zajetí je tedy v podstatě oněch sedmdesát samic, které uměly a umí o svá mláďata pečovat.

Gorily se totiž vždy dostávaly do zajetí jako malá, roční nebo dvouletá mláďata. V takovém věku ještě zdaleka nemají osvojené všechny způsoby chování, které druh potřebuje pro přežití. Mateřské chování se gorily musí učit, takže byl téměř zázrak, že tak vysoký počet samic byl i v zajetí schopen své potomky odchovat bez zásahu člověka. Od nich se tato schopnost šířila mezi další samice a úspěšnost přirozených odchovů se tak postupně zvyšuje.

Svědčí o tom i dlouhodobý pokles uměle odchovávaných mláďat v Evropě i v USA. Samců pocházejících z volné přírody se do chovu zapojilo ještě mnohem méně, počít potomky zvládlo jen 76 z nich. Důvody byly různé: mnoho samců se nikdy nebylo schopno pářit, jiní se pářit uměli, ale nebyli plodní. A někteří bohužel nikdy nedostali příležitost prokázat svou schopnost zplodit potomky jen proto, že nebyli dominantním samcem ve skupině s plodnými samicemi.

Popis odchytu goril v přírodě přinesl časopis Life

Příběhy goril ulovených v přírodě se podobají jeden druhému jako vejce vejci. V roce 1951 popsal takový lov na gorilu v rovníkové části Afriky americký časopis Life. Americký profesionální lovec goril Bill Said měl za sebou v 26 letech už tři expedice, z nichž dovezl celkem osm gorilích mláďat. Jedním z nich byla i Stephi, matka samce Jamba, který udělal takovou radost Geraldu Durrellovi i návštěvníkům jeho zoo v Jersey.

Pro lov bylo vždy potřeba najmout dostatečný počet domorodých nadháněčů. Ti pak v pralese gorilí rodinu brzy ráno obklíčili a křikem a tlučením do stromů ji zahnali na jedno místo. Kolem goril pak natáhli sítě.

Při konkrétním popsaném lovu byl okamžitě zastřelen stříbrohřbetý samec poté, co na lovce zaútočil. Přitom kdyby nebyl vyprovokován, nestalo by se to. Další dvě samice lovci probodli kopím. Jiná nedospělá samice se pokoušela uniknout po větvích, spadla však ze stromu a na následky zranění zemřela. Kolem dvaceti samic a mláďat uteklo, několik jich však uvízlo na vrcholku vysokého stromu. Domorodci ho porazili, jedno zvíře se při pádu stromu zabilo, další domorodci přemohli a svázali, také však brzy zemřelo. Jediným uloveným zvířetem bylo mládě, které lovci posléze našli naříkající v podrostu. Lov zaplatilo životem šest goril.

Pro domorodce byl ovšem každý takovýto lov svátkem: nejenže dostali zaplaceno, navíc získali i gorilí maso, které už v té době a v této části Afriky legálně získat nemohli. I když to zní absurdně, lov goril pro trofeje nebo na maso byl už v padesátých letech zakázán, profesionální lovci pro zoo však dostávali oficiální povolení. V USA se pak cena jedné ulovené gorily mohla vyšplhat až na šest tisíc amerických dolarů. Zadostiučiněním snad může být jen fakt, že už v padesátých letech tento článek vyvolal u veřejnosti i negativní ohlasy pro svou krutost.

Co se s ulovenými zvířaty dělo dál

Celá řada ulovených mláďat se nedožila ani příjezdu do zoologické zahrady, ale přesná čísla dnes už nikdo nezjistí. Jejich cesta přes různé trhy a překupníky často bývala dlouhá a péče o ně minimální.

Podobná praxe byla při odchytu řady druhů zvířat běžná již od 18. století, kdy byla exotická zvířata do Evropy a USA dodávána po tisících. Výjimkou nebyli ani sloni, nosorožci nebo velké šelmy. Získat živou gorilu bylo velmi náročné a udržet ji naživu ještě náročnější.

Zatímco tygři nebo sloni živořili v malých klecích nebo pojízdných menažériích, gorilí mláďata po několika měsících umírala. Nejenže nikdo nevěděl, jak přesně gorily krmit, hlavním důvodem byla jejich velká náchylnost k plicním infekcím.

Pár konkrétních gorilích příběhů. Patří k nim i pražská Kamba...

Úplně první živou gorilu v Evropě krátce předváděl ve své menažérii George Wombwell už v roce 1855, Jenny však zemřela na zápal plic již po několika měsících. Bizarní na jejím příběhu bylo, že ji považovali za druh šimpanze. Teprve po její smrti se ukázalo, že šlo vlastně o gorilu. Do Ameriky se první gorila dostala až v roce 1897, zemřela však pouhé čtyři dny po vylodění.

V listopadu 1904 zemřely v londýnské zoo první dvě gorily, které jsou zaznamenány v evropských plemenných knihách: Venus a Chloe. Bylo jim několik let, zemřely však už několik měsíců po příjezdu.

Jednou z prvních goril, jež přežila v Londýně víc let, byl v době po první světové válce samec John, který žil v bytě na Sloane Street, spal v posteli a používal koupelnu. Navzdory jeho příkladu byly v té době obecně gorily považovány za zachmuřená, zlá a neochočitelná zvířata. Teprve na sklonku 20. let se podařilo dovézt do zajetí několik goril, které přežily do dospělosti. První z nich byl samec Bamboo v zoo ve Filadelfii, jenž se dožil 35 let.

Až do roku 1945 byl obchod s gorilami poměrně řídký, do konce druhé světové války bylo do Evropy a USA dovezeno pravděpodobně jen 33 goril. Pak začal mezinárodní obchod s gorilami rychle narůstat a skutečný boom nastal po roce 1960. V 60. a 70. letech 20. století tak bylo do Evropy a USA dovezeno téměř 450 goril: víc než polovina všech goril, dovezených do zajetí.

V téže době se už začala projednávat úmluva CITES, která nakonec vstoupila v platnost v roce 1975. Přitom právě v letech 1973 až 1975, tedy v době, kdy se už o úmluvě vědělo, ale nebyla ještě platná, bylo do zajetí dovezeno přes sto goril. Jako by se všichni snažili na poslední chvíli naplnit klece, než jim to mezinárodní úmluva znemožní. Právě v té době byla odchycena i většina goril, které pocházejí z volné přírody a ještě donedávna žily nebo dodnes žijí v českých zoo.

Patří k nim gorila Kamba z pražské zoo (příběh Kamby si můžete přečíst zde) a samec Tadao ze Dvora Králové, stejně jako nedávno uhynuvší Judita a Bosso ze Zlína, Messy a Minouche ze Dvora nebo pražský Pong. Ti byli, nebo stále jsou, díky svým složitým osudům účastníky i svědky toho, jak se vyvíjel vztah lidí a goril.

Všichni si prožili v dětství trauma spojené s vyvražděním rodiny a odchytem, strastiplnou cestu do Evropy a následně péči lidí, často láskyplnou, kteří se jim snažili pomoci prožité hrůzy překonat a zotavit se z nich. Současně se postupně měnil názor na péči o gorily a jejich mláďata; od odchovů v kojeneckých postýlkách až po současné moderní bezkontaktní chovy, kdy je gorilám ponechán maximální prostor pro jejich přirozené chování.

# data[].attributes.attachment_link.title
Pro gorilí mládě pro zoo byli lovci schopni povraždit jeho rodinu - iDNES.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
V historii současného idylického života goril v zajetí se najdou i natolik temné stránky, že z nich mrazí. Pro návštěvníky moderních zoo jsou gorily klidná a vyrovnaná zvířata, která se úžasně starají o svá mláďata a udivují neobvyklou kombinací ohromné síly a jemnosti. Málokdo ví, nakolik pohnuté osudy jsou v pozadí dnešních úspěšných chovů.

# data[].attributes.body
coltan
kvůli kterému gorily vymírají

# data[].attributes.body
ZOO BROJÍ PROTI MOBILU, JSOU HROZBOU PRO GORILY
Vyroba novych mobilnich te

# data[].attributes.body
Gorily mohou také onemocnět i člověk může gorilu nakazit.

# data[].attributes.body
Gorily v zajetí

# data[].attributes.body
Masová produkce mobilních telefonů

# data[].attributes.body
Pralesy stále ubývají🌧 Kvůli těžbě dřeva a vypalování pro plantáže.💧🥦🔥

# data[].attributes.body
Lovci loví gorily kvůli penězům a masu protože maso nelze legálně sehnat a jsou z toho dobré peníze.