# data[].attributes.body
Encara que principalment he utilitzat les fitxes on s'explicava tots els aspectes i figures necesàries per realitzar el comentari.
També he fet servir el llibre de L'Antologia de la poesia catalana.

# data[].attributes.body
http://llibreter.blogspot.com/2011/06/jordi-de-sant-jordi.html
https://www.enciclopedia.cat
https://www.escriptors.cat/
https://lletra.uoc.edu/

# data[].attributes.body
Comparació

Comparacions als versos 9,13, 18, 23, 27, 28, 32,...
vós etz sus lei com l'astors sus l'esmirle
/sobre elles sou com l'astor entre esmirles/

Metàfora

A més, trobem metàfores als versos 17 “son carçre”, 24 “blanxa colomba”, 25 “bella sens par”, 41 “cor donós”...

Personificació

Trobem personificacions als versos 16 “amor qui em penetra”, 33 “l'amor que us hai en totes les parts m'ascla”, 38 “d'amor que m'ard e mos cinc senys desferma”, 41 “Oh cors donós, net de frau e delicte”...

# data[].attributes.body
Hipèrbaton

Trobem molts d'ells per tot el poema, de fet, els dos primers versos están alterats segons el seu ordre lògic de la frase.
Jus lo front port vostra bella semblança
/sota el front tinc la vostra bella imatge/

Enumeració

Al vers n.28:
Amorós, bells, plus penetrants que estrella

/amor, bell, més brillant que una estrella/

# data[].attributes.body
<<Jus lo front port vostra bella semblança...>> és un poema convencional, compost per sis octaves de versos decasíl·labs cesurats, més una tornada de quatre versos on s'esmenta, en el primer mig vers, el nom en clau de la destinatària.

# data[].attributes.attachment_link.title
Jus lo front port vostra bella semblança    (2)

# data[].attributes.attachment_link.title
v.VII::Jus lo front port vostra bella semblança//Estramps::Jordi de Sant Jordi

# data[].attributes.attachment_link.description
Jus lo front port vostra bella semblança
de què mon cors nit e jorn fa gran festa,
que remirant la molt bella figura
de vostra faç m'és romasa l'empremta
que ja per mort no se'n partrà la forma;
ans quan serai del tot fores d'est segle
cells qui lo cors portaran al sepulcre
sobre ma faç veuran lo vostre signe.

# data[].attributes.body
El propòsit que té el poema de Jordi de Sant Jordi és explicar-nos com de perillosa es la passió amorosa donant-nos una visió i unes imatges, ens parla de fins quin punt pots arribar a estimar a l'altra persona o fins i tot, el que donaries per estar junts.

# data[].attributes.body
Utilitza un llenguatge culte, ja que és un poema dirigit a un públic instruït, i conté, encara, molt lèxic provençal.

# data[].attributes.body
Pertany a la lírica trobadoresca, encara que gràcies als seus viatges, va entrar en contacte amb els nous estils estètics. La seva obra està influïda pels stilnuovisti italians, per Petrarca, per Roman de la Rose i per Ovidi. Malgrat això, Jordi de Sant Jordi continua utilitzant els tradicionals versos decasíl·labs

# data[].attributes.body
No hi ha rima, fet conegut com estramps. Són tots versos blancs, segueixen la mètrica del poema però no tenen rima de cap classe, acabats en paraula plana.

Cal destacar que es tracta d'una cançó com bé he dit, sense rima, tot i això, té una gran musicalitat.

# data[].attributes.body
La tipologia general d'aquest poema és descriptiva perquè ens dibuixa amb paraules les idealitzacions i comparacions que fa el poeta amb la seva estimada

# data[].attributes.body
El poema consta de 6 estrofes  i una tornada (Sextet/Sexteta + tornada), on es desenvolupen les idees secundàries següents:

A la primera estrofa, l'autor explica que la bellesa de la seua estimada el va colpir de tal manera, que li va deixar una marca sota el front que fins i tot després de mort es mantindrà i es podrà apreciar, és a dir, que mantindrà la seva imatge a la ment, a la memòria. La referència següent que trobem és el rostre d'ella imprès com el segell sobre cera, inesborrable, per transmetre'ns també l'obssesió amb que la contempla. També acaba l'estrofa dient que quan es mori, aquesta imatge promourà en el rostre del poeta.

A la segona estrofa, compara la delectació que sent un infant quan contempla un retaule amb el que ell mateix sent quan mira la seva estimada. Ell percep el cos d'ella com si es tractés de l'apàrició d'una figura divina. La visió de la seva estimada supera les expectatives de la contemplació de Déu mateix.

A la tercera estrofa, diu que és presoner del seu amor, que es ferm com dues torres. L' amor que sent per ella és tan fort que la mort és al·ludida, amb la curiosa contemplació de si mateix tancat en un <<cofre>>, un taüt, on no es pot moure. Al final de l'estrofa es recupera el to místic amb la imatge de la <<coloma blanca>>. Per amor a ella, doncs, no tem la mort, igual com per amor a Déu, tampoc.

A la quarta estrofa fa una descripció idealitzada de la dama. És Déu qui l'ha feta <<més bella que cap altra>>, i per mostrar la seva superioritat sobre totes les altres dones la compara amb una estrella i amb les pedres precioses en general.

A la cinquena parla de com és de fort el seu amor i com el fa sofrir. La força del seu amor té conseqüències físiques doloreses, on el poeta aclara que el cor se li obre, la gran tortura que li suposa la separació, li afecta tots els sentits i està unit a ella com el dit a l'ungla. La referència a Aristòtil és un tòpic mediaval que fa aparèixer el filòsof com un dels homes celèpres portats a la perdició per l'amor a una dona.

A l'ultima estrofa es dirigeix a ella per dir-li que ell serà seu durant tota la seva vida. Utilitza com un "xantatge emocional": <<no vulgeu que estimant-vos em mori>>, alhora que ens insinua, amb la referència a la <<cambra>>, que la relació entre ells dos ha estat molt propera. Aquesta estrofa acaba amb un vers més aviat eròtic <<que em retingeu a dintre de la cambra>>, on l'autor ens vol transmetre com de propera ha estat la seva relació.

A la tornada alaba les virtuts de l'estimada, que compara amb Pantasilea, una de les filles d'Ares (déu de la guerra), d'extremada bellesa, on podem extreure el perill que suposa la seva relació o, simplement, estimar-la

# data[].attributes.body
El segle s'enceta amb un canvi dinàstic. Havent mort sense descendència Martí l'Humà, al 1412 en el compromís de Casp, representants de tota la Corona trien Ferran d'Antequera, com a nou rei. El seu successor, Alfons el Magnànim, s'ocupa bàsicament de l'expansió mediterrània, cosa que afavoreix l'intercanvi cultural entre els regnes italians i la Corona d'Aragó.

Durant el segle XV, el lideratge econòmic que havia mantingut Barcelona passarà a València. Aquest auge econòmic es tradueix en floriment artístic i literari, i la ciutat esdevé, amb Nàpols, un dels principals centres creatius de la Corona d'Aragó.

# data[].attributes.body
Influenciat per els grans trobadors del segle XII, els seus poemes neixen de la reflexió amorosa, però vista sempre des de l'ideal de l'amor cortesà trobadoresc. També combina altres imatges de procedència italiana i francesa per descriure la passió amorosa

# data[].attributes.body
La veu del poeta està present a tota la composició, ja que està expressant els seus sentiments envers una dama.

# data[].attributes.body
Adopta un to exagerat per referir-se als sentiments que sent per ella. El poema comença i acaba amb la comparació de la pròpia mort, si l'estimada no accedeix a acceptar-lo com a amant.

# data[].attributes.body
Al poema, Jordi de Sant Jordi descriu el que sent per una dama. Descriu les seues sensacions al contemplar-la i els seus sentiments. A més a més, alaba les virtuts de la dama en qüestió. Es pot percebre com els tòpics de l'amor cortès segons la poesia dels trobadors estan deixant pas a la nova espiritualització amorosa provinent de la influència del  dolce stil novo italià. En comptes de expressar les relacions amoroses en termes de relacions de vasssallatge com feien els trobadors, aquest cas trobem connectat l'amor amb la religió, és a dir, la idealització de l'estimada deixa de consistir en el fet d'atribuir-li característiques feudals per passar a considerar-la un ésser angèlic, una aparició quasi sobrenatural i miraculosa.

# data[].attributes.body
Jo, Marta Bravo Benita de 16 anys, nascuda a Catalunya a principis del S.XXI, trobo aquest poema un gran exemple d'amor en aquella època, és a dir, el fet de que l’autor es sinceri, ens dona l’opotunitat d’empatitzar amb ell i la seva situació i, per tant, posar-nos en la seva pell.
Tot i que en aquella època era difícil emprar un nou model a l’hora de fer poesia, aquest poeta ho aconsegueix.

# data[].attributes.body
Jordi de Sant Jordi neix al regne de València cap a les darreries del segle XIV. Des de ben jove ocupa el càrrec de cambrer del rei Alfons el Magnànim, del qui va rebre diversos privilegis. Més tard, acompanya el rei en la seva expedició militar a les illes mediterrànies (Serdanya i Còrsega), amb altres cavallers poetes con Ausiàs March. Durant aquest viatge, Alfons el Magnànim l'anomena "cavaller". L'any 1423 és fet presoner a Nàpols quan les tropes de Francesco Sforza irrompen a la ciutat. En captivitat escriví el poema Presoner, on parla de les seves angoixes i el seu enyorament per la vida sumptuosa cortesana i la seva confiança en una prompta alliberació per part del rei. Mor, prematurament, al 1424 amb 28 anys.

De la seva obra, se n'han conservat 18 poemes