# data[].attributes.headline
Клименка Максима Данило Нечай

# data[].attributes.subject
Клименка Максима Данило Нечай

# data[].attributes.body
1648 — 1650
Данило Нечай входив до складу радикально налаштованого старшинського угруповування разом з Кривоносом, Гладким та Мозирею. З новим гетьманом — Богданом Хмльницьким — мав часті суперечки. З початком національно-визвольної війни брав участь у здобутті козаками Кодака, у битві під Жовтими Водами,у битві під Корсунем, здобув Бродівський замок. Організував Брацлавський полк. Потім став одним із соратників Максима Кривоноса, відзначився в боях на Віннчині, під Меджибожем. Як брацлавський полковник брав участь: у битві під Староконстянтиновом: зокрема, перед 10 вересня 1648 його загін взяв місто, 14 версня відбив штурм війська Речі Посполитої;битві під Пилявцями, в облозі Львова та Замостя. Після повернення до Києва з волі
Б. Хмельницькаого Нечай командував київським гарнізоном, вів переговори з дипломатами Речі Посполитої у Києві та Перяславі (поч. 1649 р.; зокрема, 22 березня 1649 з Шаргорода написав листа до регіментаря Станіслава Лянцкоронського , в якому застерігав його від виправи в сторону демаркаційної лінії . Його полк облягав Збараж, відіграв значну роль в Зборівській битві. 1650 року:

разом з Матвієм Гладким здобув Сороки і тодішню столицю Молдавії Ясси (вересень), цим примусивши молдавського господаря Василя Лупула до укладення союзу з Хмельницьким

вислав свого брата Івана, який, правдоподібно, відігравав роль «зв'язкового» з татарами, до Криму вивчати кримсько-татарську мову.

1651

В лютому 1651 р. 40-тисячне коронне військо на чолі з Марціном Калиновським пішло на Поділля. Нечай зі своїм полком (майже 3 тис. чоловік) кинувся йому назустріч. Під Красним на Вінничині він вирішив зупинитися. Дізнавшись, що головний бунтівник перебуває зовсім недалеко і вислав передову сторожу під орудою сотника Шпаченка в містечко Ворошилівка, Марцін Калиновський не встояв перед спокусою одним махом розправитися з ненависним брацлавським полковником.   9 лютого під покровом ночі 4-тисячний загін драгунів (передова сторожа на чолі зі С.Лянцкоронським підкрався до Ворошилівки, оточив її і вирубав до ноги сторожу й усе населення містечка, щоб хтось, чого доброго, не попередив Нечая. Основні сили в цей час у цілковитій тиші рухались до Красного, куди добрались посеред ночі. Козаки біля брами не очікували нападу, бо вважали, що то повертається сотня Шпаченка, тож драгуни майже безперешкодно увірвались на сонні вулиці — напередодні козаки святкували масницю і тепер, нетверезі, спали безпробудним сном. Сам Нечай був впевнений, що ворог далеко, і що Шпаченко в разі небезпеки повідомить його. Тому він безпечно гуляв, поки вороги обступили місто і почали штурм. Нечай героїчно бився, отримав безліч поранень.

За даними Вєслава Маєвського, був взятий в полон Казимиром Пісочинським, вбитий під час суперечки щодо полоненого. Врешті ворожа куля полегшила його муки і відправила на той світ. Учасник тих подій — польський жовнір Станіслав Освєнцім — так писав в своєму щоденнику:
«Нечай, полковник брацлавський, один з найголовніших серед повстанців бунтівник, якому самі козаки надавали перше місце після Хмельницького, скочив на коня і робив сам те, що належало робити доброму юнакові, і козаків спонукав пірначем до оборони. Але, не маючи можливості організувати належний опір, мужньо обороняючись поліг.»

Пізніше виникла суперечка через його срібну булаву між М. Калиновським та С. Лянцкоронським

Поховання

За переказами, Нечая поховали у братській могилі у с. Чермошному; згідно з нещодавно виявленими даними, його тіло привезли до Києва і там поховали (очевидно, в одному з київських монастрирів).

Очевидець подій Ольбрахт Радзивіл описував, що коронні вояки, потрапивши у замок, зайшли до церкви, де застали відправу над Нечаєм: тіло лежало на килимі, біля нього — 4 попи і брат, яких зарубали. Анонімний щоденник стверджував, що козаки забрали тіло до замкової башти, поклали на оксамиті, запалили свічки; священика, який співав псалми, забрали і привели до М. Калиновського, потім «німці обложили вогнем і так його… спекли припоминаючи…, як то козаки знущалися над християнськими священиками».

# data[].attributes.headline
Кот Ваня. Ян II Казимир 

# data[].attributes.subject
Кот Ваня. Ян II Казимир 

# data[].attributes.body
Ян II Казимир (22.03.1609 — 16.12.1672, Париж) — польський політ. і держ. діяч. Польський король (1648-1668) з династії Ваза. Син Сигізмунда ІІІ Вази, брат Владислава IV. Я. ІІ К. усі сили спрямовував на придушення нац.-визв. війни укр. народу під проводом Б. Хмельницького. 1649 і 1653 особисто очолював посполите рушення на Україну. Нездатність Я. ІІ К. вивести Польщу з кризи змусила його добровільно зректися престолу.

# data[].attributes.headline
Все те, що буде зроб

# data[].attributes.body
Все те, що буде зроблене проти, на твою ж таки голову і впаде.

Навесні 1648 р. в Україні розпочалося народне повстання під проводом Богдана Хмельницького, яке стало подією переломного значення в історії українського народу.

Причинами повстання, яке переросло у Національно-визвольну війну 1648—1657 pp., були зростання та зміцнення феодального землеволодіння, посилення панщини (5—6 днів на тиждень), закріпачення селян, утиски польською адміністрацією міщан та дрібної шляхти. Значно погіршилося становище козацтва, особливо після придушення повстань 1637—1638 pp. та прийняття польським урядом «Ординацій», які ставили його під повний контроль польської влади. Продовжувався наступ католицтва та уніатів на православ'я, українську культуру.

Тож на середину XVII ст. у різних сферах життя українського суспільства виникли гострі суперечності, викликані становищем України у складі Речі Посполитої. Національно-визвольна війна визріла з окремих розрізнених рухів різних соціальних груп, які об'єдналися у всеукраїнське повстання. Рушійними силами Визвольної війни стали козацтво, селянство, міщани, нижче православне духовенство, частина дрібної шляхти.

Очолив повстання Б. Хмельницький — видатний політик, полководець, державний діяч. Б. Хмельницький (бл. 1595—1657) народився у родині дрібного православного українського шляхтича на хуторі Суботів під Чигирином (тепер Черкаська область). Навчався спочатку вдома, а потім у монастирській школі у Києві, Львівському єзуїтському колегіумі. Вільно володів польською, російською, латинською та татарською мовами, любив і знав історію. 25-літнім юнаком, як реєстровий козак, разом з батьком брав участь у Цецорській битві 1620 р. Був учасником козацько-селянських повстань 30-х років XVII ст. У 1637 р. недовго обіймав посаду писаря реєстрового війська, а роком пізніше був обраний сотником Чигиринського полку. У1645—1646 pp. разом із І. Сірком та запорозькими козаками брав участь у Тридцятилітній війні на боці Франції.

Навесні 1648 р. в Україні розпочалося народне повстання під проводом Богдана Хмельницького, яке стало подією переломного значення в історії українського народу.

Причинами повстання, яке переросло у Національно-визвольну війну 1648—1657 pp., були зростання та зміцнення феодального землеволодіння, посилення панщини (5—6 днів на тиждень), закріпачення селян, утиски польською адміністрацією міщан та дрібної шляхти. Значно погіршилося становище козацтва, особливо після придушення повстань 1637—1638 pp. та прийняття польським урядом «Ординацій», які ставили його під повний контроль польської влади. Продовжувався наступ католицтва та уніатів на православ'я, українську культуру.

Тож на середину XVII ст. у різних сферах життя українського суспільства виникли гострі суперечності, викликані становищем України у складі Речі Посполитої. Національно-визвольна війна визріла з окремих розрізнених рухів різних соціальних груп, які об'єдналися у всеукраїнське повстання. Рушійними силами Визвольної війни стали козацтво, селянство, міщани, нижче православне духовенство, частина дрібної шляхти.

Очолив повстання Б. Хмельницький — видатний політик, полководець, державний діяч. Б. Хмельницький (бл. 1595—1657) народився у родині дрібного православного українського шляхтича на хуторі Суботів під Чигирином (тепер Черкаська область). Навчався спочатку вдома, а потім у монастирській школі у Києві, Львівському єзуїтському колегіумі. Вільно володів польською, російською, латинською та татарською мовами, любив і знав історію. 25-літнім юнаком, як реєстровий козак, разом з батьком брав участь у Цецорській битві 1620 р. Був учасником козацько-селянських повстань 30-х років XVII ст. У 1637 р. недовго обіймав посаду писаря реєстрового війська, а роком пізніше був обраний сотником Чигиринського полку. У1645—1646 pp. разом із І. Сірком та запорозькими козаками брав участь у Тридцятилітній війні на боці Франції.

Навесні 1648 р. в Україні розпочалося народне повстання під проводом Богдана Хмельницького, яке стало подією переломного значення в історії українського народу.

Причинами повстання, яке переросло у Національно-визвольну війну 1648—1657 pp., були зростання та зміцнення феодального землеволодіння, посилення панщини (5—6 днів на тиждень), закріпачення селян, утиски польською адміністрацією міщан та дрібної шляхти. Значно погіршилося становище козацтва, особливо після придушення повстань 1637—1638 pp. та прийняття польським урядом «Ординацій», які ставили його під повний контроль польської влади. Продовжувався наступ католицтва та уніатів на православ'я, українську культуру.

Тож на середину XVII ст. у різних сферах життя українського суспільства виникли гострі суперечності, викликані становищем України у складі Речі Посполитої. Національно-визвольна війна визріла з окремих розрізнених рухів різних соціальних груп, які об'єдналися у всеукраїнське повстання. Рушійними силами Визвольної війни стали козацтво, селянство, міщани, нижче православне духовенство, частина дрібної шляхти.

Очолив повстання Б. Хмельницький — видатний політик, полководець, державний діяч. Б. Хмельницький (бл. 1595—1657) народився у родині дрібного православного українського шляхтича на хуторі Суботів під Чигирином (тепер Черкаська область). Навчався спочатку вдома, а потім у монастирській школі у Києві, Львівському єзуїтському колегіумі. Вільно володів польською, російською, латинською та татарською мовами, любив і знав історію. 25-літнім юнаком, як реєстровий козак, разом з батьком брав участь у Цецорській битві 1620 р. Був учасником козацько-селянських повстань 30-х років XVII ст. У 1637 р. недовго обіймав посаду писаря реєстрового війська, а роком пізніше був обраний сотником Чигиринського полку. У1645—1646 pp. разом із І. Сірком та запорозькими козаками брав участь у Тридцятилітній війні на боці Франції.

# data[].attributes.headline
Моруга Олександра

# data[].attributes.subject
Моруга Олександра

# data[].attributes.body
"Ой Морозе, Морозенку,
Ти славний козаче,
За тобою, Морозенку,
Вся Вкраїна плаче.".Про Станіслава(Нестора) Морозенка,освідчену та сміливу людину,скали пісню про його подвиги в  Кам'янці 1648р. та Збарівській облозі 1649р. Походив зі шляхетської родини.В сім'ї теребовлянського підстарости. Навч. в Краківському університеті та Падуанському університеті. 1645–48 очолював Корсунський реєстровий козац. полк  Від початку національної революції 1648-1676 – один з провідних воєначальників укр. війська та татарської кінноти. Також брав участь у битві під Пилявцями. Помер в битві з османами коли повертався додому. Цей герой сподобався мені тому-що він працював в тилу та мастерски виступав на полі бою.

# data[].attributes.attachment_link.title
Нестор-Морозенко-Станіслав-Морозовицький

# data[].attributes.headline
Рибка Катерина

# data[].attributes.subject
Рибка Катерина

# data[].attributes.body
Вишневенький Ярема.польський держ. і військ. діяч укр. походження, князь. Навчався в єзуїтському колегіумі у Львові, вивчав військ, справу в Італії й Іспанії. 1631 прийняв католицизм. Вишневенький  володів величезними маєткими на Волині, Поліссі та Лівобережній Україні, мав резиценцію у Лубнах.1632-1634 брав участь, у війні проти Московії, відзначвся у боях з татарами.

Ярема на початку визв. війни укр. народу під проводом Б. Хмельницького вів активну б-бу не лише з укр. військами, а й з мирним населенням, розправлявся з особливою жорстокістю. Загони Вишневенсько зазнали 1648 поразки від військ М. Кривоноса. 1649 відзначився під час оборони Збаража. Несподівано помер від хвороби.

# data[].attributes.headline
Зимуха Єгорище. Маским Кривоніс

# data[].attributes.subject
Зимуха Єгорище. Маским Кривоніс

# data[].attributes.body
Максим Кривоніс – легендарний лисянський полковник, один з керівників Національно-визвольної війни під проводом Богдана Хмельницького. Очолював загони селянських повстанців, брав участь у Корсунській битві, першим в історії взяв штурмом львівський Високий Замок.  Сучасники складали про нього думи та легенди, а вороги-поляки, для яких полковник був недосяжною здобиччю, нарікали його «дикуном», «псом» та іншими схожими епітетами. Не оминали також його "слонячого хобота". Цікаво, що робити це поляки наважувалися лише перебуваючи на безпечній відстані від Кривоноса.
В битві під Корсунем (1648, під час протистояння з поляками Максим Кривоніс використав свої знання воєнної справи та майстерно вишикував війська. Це дало змогу вщент розгромити ворога та взяти у полон майже всю верхівку польської корони. Найголовнішими його трофеями, звісно, стали сам Михайло Потоцький та Мартин Калиновський.

# data[].attributes.headline
Шановні 8-класники! 

# data[].attributes.subject
Шановні 8-класники! 

# data[].attributes.body
Як працювати? У правому нижньому куточку бачите малиновий кружечок з +. Натискаєте на нього - відкривається для вас нове віконечко. Підписуєте своє прізвище і розміщуєте своє повідомлення.
Бажаю успіху!

# data[].attributes.body
"Не святкуватиме ніхто над нами перемогу!"  - саме такий девіз був, напевно,  у козацького полковника.
Учасник всіх битв війни. Врятував 47 тисяч козаків під Берестечком, вивіши їх через нашвидкоруч споруджену греблю. Відзначився хитрістю та хоробрістю під часоблоги Вінниці, Умані, молдавського походу...  У 1652 році козацьке військо здобуло перемогу під Батогом. Ця битва – вершина воєнного таланту і майстерності полководця Івана Богуна. Сучасники її порівнювали з перемогою Ганнібала над римлянами у Каннах /216 року до н.е./.  Мав свою думку й позицію : не підтримав Б Хмельницького під час укладання союзу з Московською державою (1654 р.). З польської в’язниці король Речі Посполитої мусив його звільнити - настільки великий авторитет мав Богун. Він чи не єдиний вмів фехтувати обома шаблями одночасно.
Хороброго полковника схоплено у 1664 році та розстріляно під Новгородом-Сіверським. Його нащадок став першим козаком Каліфорнії...

# data[].attributes.headline
Ковтун Вероніка

# data[].attributes.subject
Ковтун Вероніка

# data[].attributes.headline
Кривець Вікторія

# data[].attributes.subject
Кривець Вікторія

# data[].attributes.headline
Кривець Вікторія

# data[].attributes.subject
Кривець Вікторія

# data[].attributes.body
унський міщанин Іван Никифоровнч Золотаренко, брат також знаного вояка Василя Золотаренка

# data[].attributes.headline
Сидорець Аміна

# data[].attributes.subject
Сидорець Аміна

# data[].attributes.body
Іван Барабаш (?—1648)
Військовий осавул реєстрового козацького війська. Протягом останніх років життя обіймав посаду військового осавула реєстрового козацького війська. Навесні 1646 року в складі козацької делегації разом з І. Караїмовичем і Б. Хмельницьким їздив до Варшави, де велися таємні переговори з польським королем Владиславом IV Вазою про участь козаків у війні проти Туреччини. Навесні 1648 року разом з полковником М. Кричевським, Вадовським та військовим осавулом І. Караїмовичем очолював загін реєстрових козаків, що був висланий польським урядом для придушення повстання на Запоріжжі, яке поклало початок Національно-визвольній війні українського народу 1648—1657 pp. Убитий козаками з його загону, що були прихильниками Б. Хмельницького.

# data[].attributes.headline
Горєлова Наталія

# data[].attributes.subject
Горєлова Наталія

# data[].attributes.body
Филон Джалалій
Український військовий діяч. Походив з татарського роду, до початку війни служив козацьким сотником Переяславського полку. У квітні 1648 року він разом з черкаським сотником Б. Товпигою очолив повстання реєстрових козаків у Кам'яному Затоні. У 1648 році був призначений кропивнянським (ічнянським) полковником, брав участь у Жовтоводській битві 1648 року, Корсунській битві 1648 року, Пилявецькій битві 1648 року, Зборівській битві 1649 року. Дуже швидко став одним з найближчих сподвижників Б. Хмельницького, виконував важливі дипломатичні доручення гетьмана. У жовтні — листопаді 1648 року українська дипломатична місія, очолювана Ф. Джалалієм, уклала з Османською імперію договір, за умовами якого Україна визнавалася самостійною державою, і кримським татарам заборонялося нападати на українські землі. У вересні 1650 року він очолював українське посольство до молдовського господаря Василя Лупула. Під час Берестецької битви 1651 року козаки обрали Ф. Джалалія наказним гетьманом, потім гетьман призначив його генеральним осавулом, але після 1654 року доля Ф. Джалалія невідома.

# data[].attributes.headline
Алексієнко Аліни 

# data[].attributes.subject
Алексієнко Аліни 

# data[].attributes.body
З початком у 1648 р. Визвольної війни українського народу Богун став одним із сподвижників гетьмана Б. Хмельницького, і згідно «Реєстру Війська Запорозького 1649 р.» він значився серед козаків Чигиринського полку. Згодом, найвірогідніше у 1650 р.», за неабиякі організаторські здібності та військовий талант Богуна було призначено кальницьким полковником, а тому подальша його доля була тісно пов'язана із захистом Вінничини та Брацлавщини від військ Речі Посполитої. Врятував 47 тисяч козаків під Берестечком, вивівши їх нашвидкуруч споруджену греблю.У 1652 році козацьке військо здобуло перемогу під Батогом. Ця битва – вершина воєнного таланту і майстерності полководця Івана Богуна. І. Богун не пітримав  Б. Хмельницького під час укладання союзу з Московською державою. Він єдиний вмів фехтувати обома шаблями одночасно. 17 лютого 1664 року Івана Богуна було схоплено поляками під Новгород-Сіверським і розстріляно.

# data[].attributes.headline
Коровай Юлія

# data[].attributes.subject
Коровай Юлія

# data[].attributes.body
Антон Жданович
Антон Жданович - український військовий діяч періоду Хмельничинни ,полковник київський,генеральний суддя.
Народився у шляхетській сім'ї на Київщині.
У 1648 році Жданович — сотник реєстрового Чигиринського полку, 1649 чи 1650 року призначений полковником Київським. Влітку 1651 року полк Ждановича, стояв у самому Києві. Після поразки чернігівського полковника Мартіна Небаби від війська литовського гетьмана Януша Радзивілла Жданович дозволив литовцям узяти Київ без бою, розраховуючи оточити їх у самому місті та розгромити, опираючись на підтримку місцевого населення. Одначе спроба Ждановича штурмувати місто не принесла успіху.

Виконував дипломатичні місії до Варшави і Стамбула. Брав участь у Конотопській битві у 1659 році. У лютому 1660 року під час боїв під Могилевом-Подільським потрапив у московський полон. Подальша доля невідома.

# data[].attributes.headline
Сеника Аліна

# data[].attributes.subject
Сеника Аліна

# data[].attributes.body
Битвапід Берестечком.
Битва під Берестечком відбулася у 1651 році.Вирішальним днем було 20 червня.Ян Казимир розпочав наступ.Поляки відкрили вогонь у бік ставки хана.Серед татар зчинилася паніка і вони почали тікати. Б.Хмельницький розумів що битва програна та він вивів армію до укріпленого табору в долині річки Пляшівка.Після цього Хмельницький рушив за ханом але йому це не вдалося.Табір під Берестечком був у облозі в поляків.За наказом І.Богуна козаки збудували переправу через річку та болото якою й було виведено основні сили української армії та всю полкову артилерію

# data[].attributes.body
Филон (Пилип) Джалалій (Джелалій, Джеджалій, Джулай) (?-?)

Не звертайте уваги на його ім'я сам в шоке

Український військовий діяч. Походив з татарського роду, до початку війни служив козацьким сотником Переяславського полку. У квітні 1648 року він разом з черкаським сотником Б. Товпигою очолив повстання реєстрових козаків у Кам'яному Затоні. У 1648 році був призначений кропивнянським (ічнянським) полковником, брав участь у Жовтоводській битві 1648 року, Корсунській битві 1648 року, Пилявецькій битві 1648 року, Зборівській битві 1649 року.

# data[].attributes.body
Іслам-Гірсй І (Іслам-Герай ІІІ: 1604-1654) — кримськотатарський політ. діяч. Кримський хан (1644-1654). І.-Г. III 1648 уклав воєнний союз з гетьманом Б. Хмельницьким проти Польщі, який не раз порушував (Зборів, Берестечко, Жванець). За І.-Г. ІІІ татарські загони часто нападали на Україну, грабували міста і села, брали ясир.

# data[].attributes.headline
Щербина Аліна

# data[].attributes.subject
Щербина Аліна

# data[].attributes.body
Облога Жванця (1653 р.)
Після поразки поляків під Батогом, відновивши кількісний склад війська, поляки продовжили боротьбу проти Гетьманщини. Вже у лютому на Брацлавщину вторглася 12-14-тисячна польська армія на чолі з Стефаном Чарнецьким. Поляки впевнено спустошували міста й села, але дійшовши до Умані підрозділи Чарнецького зазнали поразки від козацьких загонів І. Богуна й залишили межі Брацлавщини. Саме цей напад поляків на Брацлавщину спричинив облогу українсько-татарською армією польського табору. У підпорядкуванні гетьмана близько 30-40 тис. козаків, приблизно такою ж була кількість татарської кінноти. На початок грудня під час облоги від голоду, холоду і хвороб загинуло бл. 10 тис. осіб. Звичайно, що під тиском цих обставин поляки розпочали переговори про мир. Хан Іслам-Гірей та король Ян Казимир уклали в усній формі кримсько-польський договір, де було вказано лише про припинення воєнних дій та згоду поляків виплатити хану викуп. Про Гетьманщину в цьому договорі інформації не було. Отже. Б. Хмельницький, який не брав участі в укладенні цього договору, дізнавшись про його зміст, заявив про необхідність повного розриву з Річчю Посполитою.

# data[].attributes.headline
Щербина Аліна

# data[].attributes.subject
Щербина Аліна

# data[].attributes.body
Жванецький замок

# data[].attributes.headline
Щербина Аліна

# data[].attributes.subject
Щербина Аліна

# data[].attributes.body
Облога Жванця

# data[].attributes.headline
Петренко Діана 8-А.

# data[].attributes.subject
Петренко Діана 8-А.

# data[].attributes.body
Данило Чаплинський.

Герб Чаплицьких — Котвич

Данило Чаплинський— польський шляхтич, військовик, урядник Речі Посполитої. Підстароста чигиринський , управитель Олександра Конецпольського в Україні. Особистий ворог Богдана Хмельницького.
Причиною сварок між ними було «невирішене» земельне питання, інспіроване магнатом Олександром Конецпольським як виконання передсмертного бажання його батька Станіслава.  Дав наказ своїм слугам піймати, сильно побити малого сина Богдана Хмельницького, який після цього ледве залишився живим.
1647 року Чаплинський напав на хутір у Суботові, пограбував майно, підступом відібрав привілей на слободу Суботів.

Французький інженер Гійом маркіз Левасер де Боплан за завданням Польського короля Владислава IV побудував над Кодацьким порогом на правому піднесеному березі річки Дніпро, фортеця Кодак, здатну вмістити тисячу і більше осіб.

При огляді відновленої фортеці великим гетьманом Конецпольським, Богдан Хмельницький, на запитання Конецпольського про неприступність фортеці, нібито відповів латинської цитатою:

«Ave novie - nostra ales», «Що людиною створено, ним же може бути зруйновано»Ось як описав ці події гадяцький полковник Гигорій Грабянка у своєму літописі в 1710 році.
На початку Хмельниччини Чаплинський воював у лавах шляхетських військ проти повстанців. У 1649 році він брав участь в обороні Збаража, а у 1651 році командував підрозділом у битві під Берестечком. За свої військові заслуги, у 1653 році був обраний депутатом Трибуналу Коронного в Любліні.
На початку 1649 року, дружина Чаплинського, Мотрона, стала дружиною Богдана Хмельницького. Вважається, що її рука також була предметом суперечок між обома шляхтичами.
Після вдалої битви під Жовтими Водами, Хмельницький одразу ж послав козаків за Чаплинським, його взяли вечором, перед сном, у одній сорочці, дали попрощатись з жінкою, дали верхній одяг і на наступного дня він був доставлений до Б. Хмельницького під Жовті Води, там гетьман наказав його відвезти за милю від того місця, де находились лицарські голови, які полягли у битві, бо він був не достойний з ними лежати на одному полі і стратити. Богдан Хмельницький описує в своїх листах Чаплинського як п'яницю та гуляку, що не поважав заслуги руської шляхти. (за літописом С. Величка ).
Згідно з козацькими легендами, Хмельницький відтяв голову Чаплинському у 1649 році, коли зайняв із військом Чигирин. Ймовірно, Чаплинський пережив Хмельницького, позаяк востаннє його ім'я на документах зустрічається 1660 року.

# data[].attributes.headline
Битва під Збаражем 1649 Іванов Олексій

# data[].attributes.subject
Битва під Збаражем 1649 Іванов Олексій

# data[].attributes.body
Навесні 1649 р. воєнні дії розпочалися вздовж лінії кордону, що пролягала р. Случчю. Польські полки з'єдналися під Старокостянтиновом, щоб звідти вирушити назустріч головним козацьким силам.Місцем розташування польських військ було обрано Збараж.Незабаром почався бій.27 липня козаки розпочали генеральний наступ. Бій тривав три години; поляки затято боронилися. Наступного дня Хмельницький отримав повідомлення, що з Варшави під Збараж вирушило головне польське військо на чолі з королем Яном Казимиром. Зваживши на цю обставину, гетьман вирішив змінити перебіг воєнної операції. Основна частина козацького війська, очолена Хмельницьким, непомітно для ворога відійшла з-під Збаража й рушила назустріч королю. Тим часом військо Яна Казимира наближалося до містечка Зборів (нині Тернопільська область). Просуваючись уздовж р. Стрипи, воно розтяглося на багато кілометрів. Богдан Хмельницький вирішив скористатися з такої ситуації та атакувати польське військо.

# data[].attributes.headline
Гарматюк Катерини. 

# data[].attributes.subject
Гарматюк Катерини. 

# data[].attributes.body
Тиміш Хмельницький - старший син Богдана Хмельницького, гетьмана і творця Українско-козацької держави. Вважалося, що саме йому в недалекому майбутньому буде призначено перевершити в подвигах і звершеннях свого батька. Тиміш Хмельницький прожив всього лише 21 рік і загинув, як і належить козакові, на полі бою. У Національно-визвольній війні брав участь у багатьох битвах. Молодий спадкоємець повстанського ватажка ніколи не уникав боїв, завжди знаходився на передових позиціях. Він ніколи не ховався за спиною батька. Прославився у битві під Батогом 22 травня 1652 року, де був вбитий польский головокомандувач М. Калиновський і розгломлений весь польський табір. В ході війни юнак встиг дослужитися з чигиринського сотника до жаботинського полковника, а потім і наказного гетьмана. Разом із батьком Т.Хмельницький у 1650, 1652 і 1653 роках здійснив чотири поход до Молдавського князівства, яке було союзником Речі посполитої. Йому вдалося захопити столицю Молдавського князівства місто Ясси. Богдан Хмельницький намагався знайти союзників у боротьбі з Річчю Посполитою і уклав союз з Молдавським князівством і у 31 травні 1652 року відбулося весілля Тимоша Хмельницького з Розандою Лупу - дочкою Молдавського господаря Василя Лупу. Проте, цей союз викликав невдоволення  молдовських бояр, які відріклися від В. Лупу і той був вимушений просити про допомогу у Богдана Хмельницького. 25 вересня  1653 року під час бою проти Валахії та Трансильванії Тиміш помер.

# data[].attributes.headline
Данченко Валерія

# data[].attributes.subject
Данченко Валерія

# data[].attributes.body
8-Б

# data[].attributes.headline
Хашаба Владислава 

# data[].attributes.subject
Хашаба Владислава 

# data[].attributes.body
Александр Конецпольський. народився 1620 року у селі Підгірці. Був воєначальником, державним діячем Речі Посполитої, за походженням — польським шляхтичем, магнатом. Син коронного гетьмана Станіслава Конецпольського. Навчався у ліцеї Кракова, військової справи навчали найкращі вчителі, також батько.  За службу в імператорському війську в Німеччині і Голландії імператор Фердинанд III надав йому 1637 року титул князя Священної Римської Імперії. Під командуванням батька 1644 року бився проти татар, брав участь у битві під Охматовим. Для провокування війни з Туреччиною у жовтні 1646 року разом із Самійлом Лящем і Яремою Вишневецьким 4000 осіб війська атакував пониззя Дніпра; дійшов під Очаків, забрав полонених, худобу, що відіграло свою роль 1848 року у повстанні Б. Хмельницького. Помер раптово наприкінці березня 1659 року в Підгірцях, був похований у Бродах.

# data[].attributes.headline
Харзу Мелана, Микола Потоцький

# data[].attributes.subject
Харзу Мелана, Микола Потоцький

# data[].attributes.body
Мико́лай Пото́цький ( 1593 — 20 листопада 1651) — польський магнат, військовий та державний діяч. Мав прізвисько «Ведмежа лапа». Відомий жорстоким придушенням селянсько-козацьких повстань в Україні. Любив «упитись» горілкою. Походив з магнатського роду Потоцьких, син Якуба Потоцького — власника (дідича) частини Золотого Потоку, Єзуполя (тому в деяких документах підписувався Миколай на Єзуполі Потоцький). Правдоподібно, у 1604–1609 роки навчався у Замойській Академії (разом з Томашем Замойським, Миколаєм Остроругом, також навчався верхової їзди).

# data[].attributes.headline
Сова Каріна,Нестор Морозенко(Станіслав Морозовицький)

# data[].attributes.subject
Сова Каріна,Нестор Морозенко(Станіслав Морозовицький)

# data[].attributes.body
Нестор Морозенко, він же Станіслав Морозовицький, народився в селищі Кровинка на Тернопільщині, але рік його появи на світ історикам невідомий. Взагалі цю людину досить довго вважали вигаданою особою, бо вона залишила по собі більш відчутний слід у народній творчості, ніж в офіційних документах.

Один із найактивніших учасників Визвольної війни під проводом Богдана Хмельницького, Станіслав Морозовицький з 1638 року був полковником реєстрового козацтва. Січовики вважали свого полковника справжнім лицарем, людиною, яка не знала, що таке острах. Морозовицький встигав бути всюди, де була потрібна його допомога: під Жовтими Водами, Корсунем, Пилявцями, Кам’янцем-Подільським, Львовом. Шляхтич за походженням, він із власної волі прийняв православну віру та ім’я Нестор; поляки боялися й ненавиділи Морозовицького, а дехто з них навіть вважав «перевертня» нечистою силою. Знаменитий козацький ватажок був людиною не тільки хороброю та невтомною, а й дуже розумною, прекрасно освіченою. Недарма «батько Хмель» дуже любив і високо цінував цього воїна, наблизивши його до себе. Що ж до звичайних запорожців, то вони не замислюючись виконували накази свого отамана, якому беззастережно довіряли.

Польський уряд, до речі, неодноразово намагався позбутися небезпечного супротивника. Кілька разів до Морозовицького підсилали вбивць, влаштовували на нього засідки, але полковник обходив усі пастки, а найманих убивць якимсь чином викривали раніше, ніж вони встигали зробити свою чорну справу.

Герой народної пісні «Ой Морозе, Морозенку, ти славний козаче», загинув у битві за Збараж 28 липня 1649 року. Якщо вірити народним переказам, навіть отримавши три смертельні поранення, він не впав на землю. Так і залишався стояти, поки його серце не перестало битися...

Поховали Нестора Морозенка урочисто: зі славним отаманом прощалися всі козацькі полки, всі стяги були приспущені; після останнього салюту, яким козацьке військо вшанувало пам’ять Станіслава Морозовицького, його тіло було віддано землі. На могилі доблесного лицаря насипали курган. Розповідають, що після цього заюшила справжня злива – наче саме небо плакало разом із козаками...

# data[].attributes.headline
Клименка Максима Данило Н

# data[].attributes.body
Клименка Максима Данило Нечай

Anonymous
3h
Клименка Максима Данило Нечай
1648 — 1650 
Данило Нечай входив до складу радикально налаштованого старшинського угруповування разом з Кривоносом, Гладким та Мозирею. З новим гетьманом — Богданом Хмльницьким — мав часті суперечки. З початком національно-визвольної війни брав участь у здобутті козаками Кодака, у битві під Жовтими Водами,у битві під Корсунем, здобув Бродівський замок. Організував Брацлавський полк. Потім став одним із соратників Максима Кривоноса, відзначився в боях на Віннчині, під Меджибожем. Як брацлавський полковник брав участь: у битві під Староконстянтиновом: зокрема, перед 10 вересня 1648 його загін взяв місто, 14 версня відбив штурм війська Речі Посполитої;битві під Пилявцями, в облозі Львова та Замостя. Після повернення до Києва з волі
Б. Хмельницькаого Нечай командував київським гарнізоном, вів переговори з дипломатами Речі Посполитої у Києві та Перяславі (поч. 1649 р.; зокрема, 22 березня 1649 з Шаргорода написав листа до регіментаря Станіслава Лянцкоронського , в якому застерігав його від виправи в сторону демаркаційної лінії . Його полк облягав Збараж, відіграв значну роль в Зборівській битві. 1650 року:

разом з Матвієм Гладким здобув Сороки і тодішню столицю Молдавії Ясси (вересень), цим примусивши молдавського господаря Василя Лупула до укладення союзу з Хмельницьким
вислав свого брата Івана, який, правдоподібно, відігравав роль «зв'язкового» з татарами, до Криму вивчати кримсько-татарську мову.
1651 

В лютому 1651 р. 40-тисячне коронне військо на чолі з Марціном Калиновським пішло на Поділля. Нечай зі своїм полком (майже 3 тис. чоловік) кинувся йому назустріч. Під Красним на Вінничині він вирішив зупинитися. Дізнавшись, що головний бунтівник перебуває зовсім недалеко і вислав передову сторожу під орудою сотника Шпаченка в містечко Ворошилівка, Марцін Калиновський не встояв перед спокусою одним махом розправитися з ненависним брацлавським полковником.   9 лютого під покровом ночі 4-тисячний загін драгунів (передова сторожа на чолі зі С.Лянцкоронським підкрався до Ворошилівки, оточив її і вирубав до ноги сторожу й усе населення містечка, щоб хтось, чого доброго, не попередив Нечая. Основні сили в цей час у цілковитій тиші рухались до Красного, куди добрались посеред ночі. Козаки біля брами не очікували нападу, бо вважали, що то повертається сотня Шпаченка, тож драгуни майже безперешкодно увірвались на сонні вулиці — напередодні козаки святкували масницю і тепер, нетверезі, спали безпробудним сном. Сам Нечай був впевнений, що ворог далеко, і що Шпаченко в разі небезпеки повідомить його. Тому він безпечно гуляв, поки вороги обступили місто і почали штурм. Нечай героїчно бився, отримав безліч поранень.

За даними Вєслава Маєвського, був взятий в полон Казимиром Пісочинським, вбитий під час суперечки щодо полоненого. Врешті ворожа куля полегшила його муки і відправила на той світ. Учасник тих подій — польський жовнір Станіслав Освєнцім — так писав в своєму щоденнику: 
 «Нечай, полковник брацлавський, один з найголовніших серед повстанців бунтівник, якому самі козаки надавали перше місце після Хмельницького, скочив на коня і робив сам те, що належало робити доброму юнакові, і козаків спонукав пірначем до оборони. Але, не маючи можливості організувати належний опір, мужньо обороняючись поліг.»

Пізніше виникла суперечка через його срібну булаву між М. Калиновським та С. Лянцкоронським

Поховання

За переказами, Нечая поховали у братській могилі у с. Чермошному; згідно з нещодавно виявленими даними, його тіло привезли до Києва і там поховали (очевидно, в одному з київських монастрирів).

Очевидець подій Ольбрахт Радзивіл описував, що коронні вояки, потрапивши у замок, зайшли до церкви, де застали відправу над Нечаєм: тіло лежало на килимі, біля нього — 4 попи і брат, яких зарубали. Анонімний щоденник стверджував, що козаки забрали тіло до замкової башти, поклали на оксамиті, запалили свічки; священика, який співав псалми, забрали і привели до М. Калиновського, потім «німці обложили вогнем і так його… спекли припоминаючи…, як то козаки знущалися над християнськими священиками».

 




favorite
2
Your avatar

Add comment
Кот Ваня. Ян II Казимир

Anonymous
4h
Кот Ваня. Ян II Казимир 
Ян II Казимир (22.03.1609 — 16.12.1672, Париж) — польський політ. і держ. діяч. Польський король (1648-1668) з династії Ваза. Син Сигізмунда ІІІ Вази, брат Владислава IV. Я. ІІ К. усі сили спрямовував на придушення нац.-визв. війни укр. народу під проводом Б. Хмельницького. 1649 і 1653 особисто очолював посполите рушення на Україну. Нездатність Я. ІІ К. вивести Польщу з кризи змусила його добровільно зректися престолу. 
favorite
1
Your avatar

Add comment
Все те, що буде зроб

Anonymous
4d
 Все те, що буде зроблене проти, на твою ж таки голову і впаде.
Навесні 1648 р. в Україні розпочалося народне повстання під проводом Богдана Хмельницького, яке стало подією переломного значення в історії українського народу.

Причинами повстання, яке переросло у Національно-визвольну війну 1648—1657 pp., були зростання та зміцнення феодального землеволодіння, посилення панщини (5—6 днів на тиждень), закріпачення селян, утиски польською адміністрацією міщан та дрібної шляхти. Значно погіршилося становище козацтва, особливо після придушення повстань 1637—1638 pp. та прийняття польським урядом «Ординацій», які ставили його під повний контроль польської влади. Продовжувався наступ католицтва та уніатів на православ'я, українську культуру.

Тож на середину XVII ст. у різних сферах життя українського суспільства виникли гострі суперечності, викликані становищем України у складі Речі Посполитої. Національно-визвольна війна визріла з окремих розрізнених рухів різних соціальних груп, які об'єдналися у всеукраїнське повстання. Рушійними силами Визвольної війни стали козацтво, селянство, міщани, нижче православне духовенство, частина дрібної шляхти.

Очолив повстання Б. Хмельницький — видатний політик, полководець, державний діяч. Б. Хмельницький (бл. 1595—1657) народився у родині дрібного православного українського шляхтича на хуторі Суботів під Чигирином (тепер Черкаська область). Навчався спочатку вдома, а потім у монастирській школі у Києві, Львівському єзуїтському колегіумі. Вільно володів польською, російською, латинською та татарською мовами, любив і знав історію. 25-літнім юнаком, як реєстровий козак, разом з батьком брав участь у Цецорській битві 1620 р. Був учасником козацько-селянських повстань 30-х років XVII ст. У 1637 р. недовго обіймав посаду писаря реєстрового війська, а роком пізніше був обраний сотником Чигиринського полку. У1645—1646 pp. разом із І. Сірком та запорозькими козаками брав участь у Тридцятилітній війні на боці Франції.

Навесні 1648 р. в Україні розпочалося народне повстання під проводом Богдана Хмельницького, яке стало подією переломного значення в історії українського народу.

Причинами повстання, яке переросло у Національно-визвольну війну 1648—1657 pp., були зростання та зміцнення феодального землеволодіння, посилення панщини (5—6 днів на тиждень), закріпачення селян, утиски польською адміністрацією міщан та дрібної шляхти. Значно погіршилося становище козацтва, особливо після придушення повстань 1637—1638 pp. та прийняття польським урядом «Ординацій», які ставили його під повний контроль польської влади. Продовжувався наступ католицтва та уніатів на православ'я, українську культуру.

Тож на середину XVII ст. у різних сферах життя українського суспільства виникли гострі суперечності, викликані становищем України у складі Речі Посполитої. Національно-визвольна війна визріла з окремих розрізнених рухів різних соціальних груп, які об'єдналися у всеукраїнське повстання. Рушійними силами Визвольної війни стали козацтво, селянство, міщани, нижче православне духовенство, частина дрібної шляхти.

Очолив повстання Б. Хмельницький — видатний політик, полководець, державний діяч. Б. Хмельницький (бл. 1595—1657) народився у родині дрібного православного українського шляхтича на хуторі Суботів під Чигирином (тепер Черкаська область). Навчався спочатку вдома, а потім у монастирській школі у Києві, Львівському єзуїтському колегіумі. Вільно володів польською, російською, латинською та татарською мовами, любив і знав історію. 25-літнім юнаком, як реєстровий козак, разом з батьком брав участь у Цецорській битві 1620 р. Був учасником козацько-селянських повстань 30-х років XVII ст. У 1637 р. недовго обіймав посаду писаря реєстрового війська, а роком пізніше був обраний сотником Чигиринського полку. У1645—1646 pp. разом із І. Сірком та запорозькими козаками брав участь у Тридцятилітній війні на боці Франції.

Навесні 1648 р. в Україні розпочалося народне повстання під проводом Богдана Хмельницького, яке стало подією переломного значення в історії українського народу.

Причинами повстання, яке переросло у Національно-визвольну війну 1648—1657 pp., були зростання та зміцнення феодального землеволодіння, посилення панщини (5—6 днів на тиждень), закріпачення селян, утиски польською адміністрацією міщан та дрібної шляхти. Значно погіршилося становище козацтва, особливо після придушення повстань 1637—1638 pp. та прийняття польським урядом «Ординацій», які ставили його під повний контроль польської влади. Продовжувався наступ католицтва та уніатів на православ'я, українську культуру.

Тож на середину XVII ст. у різних сферах життя українського суспільства виникли гострі суперечності, викликані становищем України у складі Речі Посполитої. Національно-визвольна війна визріла з окремих розрізнених рухів різних соціальних груп, які об'єдналися у всеукраїнське повстання. Рушійними силами Визвольної війни стали козацтво, селянство, міщани, нижче православне духовенство, частина дрібної шляхти.

Очолив повстання Б. Хмельницький — видатний політик, полководець, державний діяч. Б. Хмельницький (бл. 1595—1657) народився у родині дрібного православного українського шляхтича на хуторі Суботів під Чигирином (тепер Черкаська область). Навчався спочатку вдома, а потім у монастирській школі у Києві, Львівському єзуїтському колегіумі. Вільно володів польською, російською, латинською та татарською мовами, любив і знав історію. 25-літнім юнаком, як реєстровий козак, разом з батьком брав участь у Цецорській битві 1620 р. Був учасником козацько-селянських повстань 30-х років XVII ст. У 1637 р. недовго обіймав посаду писаря реєстрового війська, а роком пізніше був обраний сотником Чигиринського полку. У1645—1646 pp. разом із І. Сірком та запорозькими козаками брав участь у Тридцятилітній війні на боці Франції.

favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Моруга Олександра

Anonymous
4d
Моруга Олександра
"Ой Морозе, Морозенку,
Ти славний козаче,
За тобою, Морозенку,
Вся Вкраїна плаче.".Про Станіслава(Нестора) Морозенка,освідчену та сміливу людину,скали пісню про його подвиги в  Кам'янці 1648р. та Збарівській облозі 1649р. Походив зі шляхетської родини.В сім'ї теребовлянського підстарости. Навч. в Краківському університеті та Падуанському університеті. 1645–48 очолював Корсунський реєстровий козац. полк  Від початку національної революції 1648-1676 – один з провідних воєначальників укр. війська та татарської кінноти. Також брав участь у битві під Пилявцями. Помер в битві з османами коли повертався додому. Цей герой сподобався мені тому-що він працював в тилу та мастерски виступав на полі бою.

favorite
1
Your avatar

Add comment
Рибка Катерина

Anonymous
5d
Рибка Катерина
Вишневенький Ярема.польський держ. і військ. діяч укр. походження, князь. Навчався в єзуїтському колегіумі у Львові, вивчав військ, справу в Італії й Іспанії. 1631 прийняв католицизм. Вишневенький  володів величезними маєткими на Волині, Поліссі та Лівобережній Україні, мав резиценцію у Лубнах.1632-1634 брав участь, у війні проти Московії, відзначвся у боях з татарами.
 Ярема на початку визв. війни укр. народу під проводом Б. Хмельницького вів активну б-бу не лише з укр. військами, а й з мирним населенням, розправлявся з особливою жорстокістю. Загони Вишневенсько зазнали 1648 поразки від військ М. Кривоноса. 1649 відзначився під час оборони Збаража. Несподівано помер від хвороби.
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Зимуха Єгорище. Маским Кривоніс

Anonymous
2d
Зимуха Єгорище. Маским Кривоніс
Максим Кривоніс – легендарний лисянський полковник, один з керівників Національно-визвольної війни під проводом Богдана Хмельницького. Очолював загони селянських повстанців, брав участь у Корсунській битві, першим в історії взяв штурмом львівський Високий Замок.  Сучасники складали про нього думи та легенди, а вороги-поляки, для яких полковник був недосяжною здобиччю, нарікали його «дикуном», «псом» та іншими схожими епітетами. Не оминали також його "слонячого хобота". Цікаво, що робити це поляки наважувалися лише перебуваючи на безпечній відстані від Кривоноса. 
 В битві під Корсунем (1648, під час протистояння з поляками Максим Кривоніс використав свої знання воєнної справи та майстерно вишикував війська. Це дало змогу вщент розгромити ворога та взяти у полон майже всю верхівку польської корони. Найголовнішими його трофеями, звісно, стали сам Михайло Потоцький та Мартин Калиновський. 

favorite
1
Your avatar

Add comment
Шановні 8-класники!

Жанна Кресан
7d
Шановні 8-класники! 
Як працювати? У правому нижньому куточку бачите малиновий кружечок з +. Натискаєте на нього - відкривається для вас нове віконечко. Підписуєте своє прізвище і розміщуєте своє повідомлення.
Бажаю успіху!
favorite
2
Your avatar

Add comment
Іван Богун

Жанна Кресан
7d
Іван Богун
 "Не святкуватиме ніхто над нами перемогу!"  - саме такий девіз був, напевно,  у козацького полковника.
Учасник всіх битв війни. Врятував 47 тисяч козаків під Берестечком, вивіши їх через нашвидкоруч споруджену греблю. Відзначився хитрістю та хоробрістю під часоблоги Вінниці, Умані, молдавського походу...  У 1652 році козацьке військо здобуло перемогу під Батогом. Ця битва – вершина воєнного таланту і майстерності полководця Івана Богуна. Сучасники її порівнювали з перемогою Ганнібала над римлянами у Каннах /216 року до н.е./.  Мав свою думку й позицію : не підтримав Б Хмельницького під час укладання союзу з Московською державою (1654 р.). З польської в’язниці король Речі Посполитої мусив його звільнити - настільки великий авторитет мав Богун. Він чи не єдиний вмів фехтувати обома шаблями одночасно.
Хороброго полковника схоплено у 1664 році та розстріляно під Новгородом-Сіверським. Його нащадок став першим козаком Каліфорнії...
favorite
3
1 comment

Anonymous 5d
Enfirbl! Exians!
Your avatar

Add comment
Ковтун Вероніка

Anonymous
4d
Ковтун Вероніка
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Кривець Вікторія

Anonymous
3d
Кривець Вікторія
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Кривець Вікторія

Anonymous
3d
Кривець Вікторія
унський міщанин Іван Никифоровнч Золотаренко, брат також знаного вояка Василя Золотаренка
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Сидорець Аміна

Anonymous
3d
Сидорець Аміна
Іван Барабаш (?—1648)
Військовий осавул реєстрового козацького війська. Протягом останніх років життя обіймав посаду військового осавула реєстрового козацького війська. Навесні 1646 року в складі козацької делегації разом з І. Караїмовичем і Б. Хмельницьким їздив до Варшави, де велися таємні переговори з польським королем Владиславом IV Вазою про участь козаків у війні проти Туреччини. Навесні 1648 року разом з полковником М. Кричевським, Вадовським та військовим осавулом І. Караїмовичем очолював загін реєстрових козаків, що був висланий польським урядом для придушення повстання на Запоріжжі, яке поклало початок Національно-визвольній війні українського народу 1648—1657 pp. Убитий козаками з його загону, що були прихильниками Б. Хмельницького.
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Горєлова Наталія

Anonymous
3d
Горєлова Наталія
Филон Джалалій
Український військовий діяч. Походив з татарського роду, до початку війни служив козацьким сотником Переяславського полку. У квітні 1648 року він разом з черкаським сотником Б. Товпигою очолив повстання реєстрових козаків у Кам'яному Затоні. У 1648 році був призначений кропивнянським (ічнянським) полковником, брав участь у Жовтоводській битві 1648 року, Корсунській битві 1648 року, Пилявецькій битві 1648 року, Зборівській битві 1649 року. Дуже швидко став одним з найближчих сподвижників Б. Хмельницького, виконував важливі дипломатичні доручення гетьмана. У жовтні — листопаді 1648 року українська дипломатична місія, очолювана Ф. Джалалієм, уклала з Османською імперію договір, за умовами якого Україна визнавалася самостійною державою, і кримським татарам заборонялося нападати на українські землі. У вересні 1650 року він очолював українське посольство до молдовського господаря Василя Лупула. Під час Берестецької битви 1651 року козаки обрали Ф. Джалалія наказним гетьманом, потім гетьман призначив його генеральним осавулом, але після 1654 року доля Ф. Джалалія невідома.
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Алексієнко Аліни

Anonymous
2d
Алексієнко Аліни 
З початком у 1648 р. Визвольної війни українського народу Богун став одним із сподвижників гетьмана Б. Хмельницького, і згідно «Реєстру Війська Запорозького 1649 р.» він значився серед козаків Чигиринського полку. Згодом, найвірогідніше у 1650 р.», за неабиякі організаторські здібності та військовий талант Богуна було призначено кальницьким полковником, а тому подальша його доля була тісно пов'язана із захистом Вінничини та Брацлавщини від військ Речі Посполитої. Врятував 47 тисяч козаків під Берестечком, вивівши їх нашвидкуруч споруджену греблю.У 1652 році козацьке військо здобуло перемогу під Батогом. Ця битва – вершина воєнного таланту і майстерності полководця Івана Богуна. І. Богун не пітримав  Б. Хмельницького під час укладання союзу з Московською державою. Він єдиний вмів фехтувати обома шаблями одночасно. 17 лютого 1664 року Івана Богуна було схоплено поляками під Новгород-Сіверським і розстріляно.

 

favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Коровай Юлія

Anonymous
2d
Коровай Юлія
Антон Жданович
Антон Жданович - український військовий діяч періоду Хмельничинни ,полковник київський,генеральний суддя.
Народився у шляхетській сім'ї на Київщині.
У 1648 році Жданович — сотник реєстрового Чигиринського полку, 1649 чи 1650 року призначений полковником Київським. Влітку 1651 року полк Ждановича, стояв у самому Києві. Після поразки чернігівського полковника Мартіна Небаби від війська литовського гетьмана Януша Радзивілла Жданович дозволив литовцям узяти Київ без бою, розраховуючи оточити їх у самому місті та розгромити, опираючись на підтримку місцевого населення. Одначе спроба Ждановича штурмувати місто не принесла успіху.

Виконував дипломатичні місії до Варшави і Стамбула. Брав участь у Конотопській битві у 1659 році. У лютому 1660 року під час боїв під Могилевом-Подільським потрапив у московський полон. Подальша доля невідома.


favorite
1
Your avatar

Add comment
Сеника Аліна

Anonymous
2d
Сеника Аліна
  Битвапід Берестечком.
Битва під Берестечком відбулася у 1651 році.Вирішальним днем було 20 червня.Ян Казимир розпочав наступ.Поляки відкрили вогонь у бік ставки хана.Серед татар зчинилася паніка і вони почали тікати. Б.Хмельницький розумів що битва програна та він вивів армію до укріпленого табору в долині річки Пляшівка.Після цього Хмельницький рушив за ханом але йому це не вдалося.Табір під Берестечком був у облозі в поляків.За наказом І.Богуна козаки збудували переправу через річку та болото якою й було виведено основні сили української армії та всю полкову артилерію
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Ювко Влад

Anonymous
1d
Ювко Влад
Филон (Пилип) Джалалій (Джелалій, Джеджалій, Джулай) (?-?)

Не звертайте уваги на його ім'я сам в шоке
Український військовий діяч. Походив з татарського роду, до початку війни служив козацьким сотником Переяславського полку. У квітні 1648 року він разом з черкаським сотником Б. Товпигою очолив повстання реєстрових козаків у Кам'яному Затоні. У 1648 році був призначений кропивнянським (ічнянським) полковником, брав участь у Жовтоводській битві 1648 року, Корсунській битві 1648 року, Пилявецькій битві 1648 року, Зборівській битві 1649 року.
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Ювко Влад

Anonymous
1d
Ювко Влад
Іслам-Гірсй І (Іслам-Герай ІІІ: 1604-1654) — кримськотатарський політ. діяч. Кримський хан (1644-1654). І.-Г. III 1648 уклав воєнний союз з гетьманом Б. Хмельницьким проти Польщі, який не раз порушував (Зборів, Берестечко, Жванець). За І.-Г. ІІІ татарські загони часто нападали на Україну, грабували міста і села, брали ясир.


favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Щербина Аліна

Anonymous
1d
Щербина Аліна
Облога Жванця (1653 р.)
Після поразки поляків під Батогом, відновивши кількісний склад війська, поляки продовжили боротьбу проти Гетьманщини. Вже у лютому на Брацлавщину вторглася 12-14-тисячна польська армія на чолі з Стефаном Чарнецьким. Поляки впевнено спустошували міста й села, але дійшовши до Умані підрозділи Чарнецького зазнали поразки від козацьких загонів І. Богуна й залишили межі Брацлавщини. Саме цей напад поляків на Брацлавщину спричинив облогу українсько-татарською армією польського табору. У підпорядкуванні гетьмана близько 30-40 тис. козаків, приблизно такою ж була кількість татарської кінноти. На початок грудня під час облоги від голоду, холоду і хвороб загинуло бл. 10 тис. осіб. Звичайно, що під тиском цих обставин поляки розпочали переговори про мир. Хан Іслам-Гірей та король Ян Казимир уклали в усній формі кримсько-польський договір, де було вказано лише про припинення воєнних дій та згоду поляків виплатити хану викуп. Про Гетьманщину в цьому договорі інформації не було. Отже. Б. Хмельницький, який не брав участі в укладенні цього договору, дізнавшись про його зміст, заявив про необхідність повного розриву з Річчю Посполитою.


favorite
1
Your avatar

Add comment
Щербина Аліна

Anonymous
1d
Щербина Аліна
Жванецький замок
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Щербина Аліна

Anonymous
1d
Щербина Аліна
Облога Жванця
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Зю

Anonymous
7h
Зю
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Петренко Діана 8-А.

Anonymous
2h
Петренко Діана 8-А.
 Данило Чаплинський.
 
Герб Чаплицьких — Котвич

Данило Чаплинський— польський шляхтич, військовик, урядник Речі Посполитої. Підстароста чигиринський , управитель Олександра Конецпольського в Україні. Особистий ворог Богдана Хмельницького. 
 Причиною сварок між ними було «невирішене» земельне питання, інспіроване магнатом Олександром Конецпольським як виконання передсмертного бажання його батька Станіслава.  Дав наказ своїм слугам піймати, сильно побити малого сина Богдана Хмельницького, який після цього ледве залишився живим.
  1647 року Чаплинський напав на хутір у Суботові, пограбував майно, підступом відібрав привілей на слободу Суботів.   
Французький інженер Гійом маркіз Левасер де Боплан за завданням Польського короля Владислава IV побудував над Кодацьким порогом на правому піднесеному березі річки Дніпро, фортеця Кодак, здатну вмістити тисячу і більше осіб.
При огляді відновленої фортеці великим гетьманом Конецпольським, Богдан Хмельницький, на запитання Конецпольського про неприступність фортеці, нібито відповів латинської цитатою:  
«Ave novie - nostra ales», «Що людиною створено, ним же може бути зруйновано»Ось як описав ці події гадяцький полковник Гигорій Грабянка у своєму літописі в 1710 році.
 На початку Хмельниччини Чаплинський воював у лавах шляхетських військ проти повстанців. У 1649 році він брав участь в обороні Збаража, а у 1651 році командував підрозділом у битві під Берестечком. За свої військові заслуги, у 1653 році був обраний депутатом Трибуналу Коронного в Любліні.
На початку 1649 року, дружина Чаплинського, Мотрона, стала дружиною Богдана Хмельницького. Вважається, що її рука також була предметом суперечок між обома шляхтичами.
Після вдалої битви під Жовтими Водами, Хмельницький одразу ж послав козаків за Чаплинським, його взяли вечором, перед сном, у одній сорочці, дали попрощатись з жінкою, дали верхній одяг і на наступного дня він був доставлений до Б. Хмельницького під Жовті Води, там гетьман наказав його відвезти за милю від того місця, де находились лицарські голови, які полягли у битві, бо він був не достойний з ними лежати на одному полі і стратити. Богдан Хмельницький описує в своїх листах Чаплинського як п'яницю та гуляку, що не поважав заслуги руської шляхти. (за літописом С. Величка ).
Згідно з козацькими легендами, Хмельницький відтяв голову Чаплинському у 1649 році, коли зайняв із військом Чигирин. Ймовірно, Чаплинський пережив Хмельницького, позаяк востаннє його ім'я на документах зустрічається 1660 року.


 
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Битва під Збаражем 1649 Іванов Олексій

Anonymous
6h
Битва під Збаражем 1649 Іванов Олексій
Навесні 1649 р. воєнні дії розпочалися вздовж лінії кордону, що пролягала р. Случчю. Польські полки з'єдналися під Старокостянтиновом, щоб звідти вирушити назустріч головним козацьким силам.Місцем розташування польських військ було обрано Збараж.Незабаром почався бій.27 липня козаки розпочали генеральний наступ. Бій тривав три години; поляки затято боронилися. Наступного дня Хмельницький отримав повідомлення, що з Варшави під Збараж вирушило головне польське військо на чолі з королем Яном Казимиром. Зваживши на цю обставину, гетьман вирішив змінити перебіг воєнної операції. Основна частина козацького війська, очолена Хмельницьким, непомітно для ворога відійшла з-під Збаража й рушила назустріч королю. Тим часом військо Яна Казимира наближалося до містечка Зборів (нині Тернопільська область). Просуваючись уздовж р. Стрипи, воно розтяглося на багато кілометрів. Богдан Хмельницький вирішив скористатися з такої ситуації та атакувати польське військо.
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Гарматюк Катерини.

Anonymous
4h
Гарматюк Катерини. 
Тиміш Хмельницький - старший син Богдана Хмельницького, гетьмана і творця Українско-козацької держави. Вважалося, що саме йому в недалекому майбутньому буде призначено перевершити в подвигах і звершеннях свого батька. Тиміш Хмельницький прожив всього лише 21 рік і загинув, як і належить козакові, на полі бою. У Національно-визвольній війні брав участь у багатьох битвах. Молодий спадкоємець повстанського ватажка ніколи не уникав боїв, завжди знаходився на передових позиціях. Він ніколи не ховався за спиною батька. Прославився у битві під Батогом 22 травня 1652 року, де був вбитий польский головокомандувач М. Калиновський і розгломлений весь польський табір. В ході війни юнак встиг дослужитися з чигиринського сотника до жаботинського полковника, а потім і наказного гетьмана. Разом із батьком Т.Хмельницький у 1650, 1652 і 1653 роках здійснив чотири поход до Молдавського князівства, яке було союзником Речі посполитої. Йому вдалося захопити столицю Молдавського князівства місто Ясси. Богдан Хмельницький намагався знайти союзників у боротьбі з Річчю Посполитою і уклав союз з Молдавським князівством і у 31 травні 1652 року відбулося весілля Тимоша Хмельницького з Розандою Лупу - дочкою Молдавського господаря Василя Лупу. Проте, цей союз викликав невдоволення  молдовських бояр, які відріклися від В. Лупу і той був вимушений просити про допомогу у Богдана Хмельницького. 25 вересня  1653 року під час бою проти Валахії та Трансильванії Тиміш помер. 

favorite
1
Your avatar

Add comment
Данченко Валерія

Anonymous
4h
Данченко Валерія
8-Б
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Хашаба Владислава

Anonymous
3h
Хашаба Владислава 
Александр Конецпольський. народився 1620 року у селі Підгірці. Був воєначальником, державним діячем Речі Посполитої, за походженням — польським шляхтичем, магнатом. Син коронного гетьмана Станіслава Конецпольського. Навчався у ліцеї Кракова, військової справи навчали найкращі вчителі, також батько.  За службу в імператорському війську в Німеччині і Голландії імператор Фердинанд III надав йому 1637 року титул князя Священної Римської Імперії. Під командуванням батька 1644 року бився проти татар, брав участь у битві під Охматовим. Для провокування війни з Туреччиною у жовтні 1646 року разом із Самійлом Лящем і Яремою Вишневецьким 4000 осіб війська атакував пониззя Дніпра; дійшов під Очаків, забрав полонених, худобу, що відіграло свою роль 1848 року у повстанні Б. Хмельницького. Помер раптово наприкінці березня 1659 року в Підгірцях, був похований у Бродах.
 
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Харзу Мелана, Микола Потоцький

Anonymous
2h
Харзу Мелана, Микола Потоцький
Мико́лай Пото́цький ( 1593 — 20 листопада 1651) — польський магнат, військовий та державний діяч. Мав прізвисько «Ведмежа лапа». Відомий жорстоким придушенням селянсько-козацьких повстань в Україні. Любив «упитись» горілкою. Походив з магнатського роду Потоцьких, син Якуба Потоцького — власника (дідича) частини Золотого Потоку, Єзуполя (тому в деяких документах підписувався Миколай на Єзуполі Потоцький). Правдоподібно, у 1604–1609 роки навчався у Замойській Академії (разом з Томашем Замойським, Миколаєм Остроругом, також навчався верхової їзди).

favorite
1
Your avatar

Add comment
📎 Photo

karnasova05
2m
favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Сова Каріна,Нестор Морозенко(Станіслав Морозовицький)

karnasova05
9m
Сова Каріна,Нестор Морозенко(Станіслав Морозовицький)

Нестор Морозенко, він же Станіслав Морозовицький, народився в селищі Кровинка на Тернопільщині, але рік його появи на світ історикам невідомий. Взагалі цю людину досить довго вважали вигаданою особою, бо вона залишила по собі більш відчутний слід у народній творчості, ніж в офіційних документах.


Один із найактивніших учасників Визвольної війни під проводом Богдана Хмельницького, Станіслав Морозовицький з 1638 року був полковником реєстрового козацтва. Січовики вважали свого полковника справжнім лицарем, людиною, яка не знала, що таке острах. Морозовицький встигав бути всюди, де була потрібна його допомога: під Жовтими Водами, Корсунем, Пилявцями, Кам’янцем-Подільським, Львовом. Шляхтич за походженням, він із власної волі прийняв православну віру та ім’я Нестор; поляки боялися й ненавиділи Морозовицького, а дехто з них навіть вважав «перевертня» нечистою силою. Знаменитий козацький ватажок був людиною не тільки хороброю та невтомною, а й дуже розумною, прекрасно освіченою. Недарма «батько Хмель» дуже любив і високо цінував цього воїна, наблизивши його до себе. Що ж до звичайних запорожців, то вони не замислюючись виконували накази свого отамана, якому беззастережно довіряли.


Польський уряд, до речі, неодноразово намагався позбутися небезпечного супротивника. Кілька разів до Морозовицького підсилали вбивць, влаштовували на нього засідки, але полковник обходив усі пастки, а найманих убивць якимсь чином викривали раніше, ніж вони встигали зробити свою чорну справу.


Герой народної пісні «Ой Морозе, Морозенку, ти славний козаче», загинув у битві за Збараж 28 липня 1649 року. Якщо вірити народним переказам, навіть отримавши три смертельні поранення, він не впав на землю. Так і залишався стояти, поки його серце не перестало битися...


Поховали Нестора Морозенка урочисто: зі славним отаманом прощалися всі козацькі полки, всі стяги були приспущені; після останнього салюту, яким козацьке військо вшанувало пам’ять Станіслава Морозовицького, його тіло було віддано землі. На могилі доблесного лицаря насипали курган. Розповідають, що після цього заюшила справжня злива – наче саме небо плакало разом із козаками...

favorite_border
0
Your avatar

Add comment
Богдан

karnasova05
11m
 Богдан
favorite_border
0
Your avatar

Add comment

# data[].attributes.headline
Максим Петрика, 

# data[].attributes.subject
Максим Петрика, 

# data[].attributes.headline
Петрика Максима, Вадеслав Доминик

# data[].attributes.subject
Петрика Максима, Вадеслав Доминик

# data[].attributes.body
Відомостей про итинство та юність Владислава Домініка, його освіту і починання залишилося небагато. Малолітній князь знаходився на опіці батька Олександра Янушовича Заславського. На початку XVII століттяВладислав Домінік сплатив найбільший в Речі Посполитій податок — 2097 золотих та 15 грошей. 1631 року князя зараховано до числа спудеїв Краківської академії. Вірогідно, його вихователем був львівський міщанин, ерудит, медик, письменник і перший офіційний історіограф академії Ян Петрицій[2].

Джерело XVIII століття розповідає, як князь вирішив позмагатися за руку дочки великого коронного канцлера Томаша Замойського Ґризельди з Яремою Вишневецьким. Вишневецький так згадував ту оказію:

Мало не побилися кілька разів (…) Князь Острозький з виду був гарний, молодий, білолиций але тендітний, на перший погляд нездалий, чорнявенький, зростом курдупель (…) станом ладний, огрядний, схильний до повноти. Князь намовляв жінок і паній, щоб мене ганили, а його вихваляли (…) | »

Цю інформацію слід радше віднести до легенди, розтиражованої деякими українськими письмениками, зокрема, Іваном Нечуй-Левицьким у його романі «Князь Єремія Вишневецький». Насправді на момент сватання Ієремії до Гризельди князь Владислав-Домінік уже був одружений на Зофії Ліґензі.

На історичній сцені ці двоє зустрічалися ще не раз. В хронологічному порядку перший цікавий епізод відноситься до 1630 року, коли Владислав Домінік і Ярема були найбільшими латифундистами Київщини, а отже, як і на Волині сусідами. Вдруге ми зустрічаємо наших героїв на чолі численних почтів, що в'їжджали до Варшави на сейм 1639 року в розпал «сеймової війни» за старосвітські титулируських князів.

Владислав Домінік мав у розпорядженні доволі велику надвірну ґвардію. Так у поході 1646 року проти татар брав участь загін князя чисельністю 800 вершників, а в операціях під Дубном проти повстанських військ Богдана Хмельницького 1649 року, діяли 12 княжих корогов, тобто бл. 1200 вояків. В 1640-х роках Владислав Домінік надсилав для охорони костянтинівськихярмарків, корогву найманої піхоти. Надвірна ґвардія князя на 2/3 була укомплектована саме найманцями, судячи з прізвищ німецького походження. Інша частка складалася з шляхтичів осілих на княжих володіннях під умовою збройної служби. Зокрема шляхтичі-васали Степанської волості на Волині загальною чисельністю 15 родин, зобов'язувалися виставляти в разі потреби 23 вершники. Щодо національного складу, до військовихзагонів Владислава Домініка належали також татари, з полонених, оселених на княжих землях. Татари мешкали у Костянтинові (60 татарських дворів у 1620році), Дубному, Заславі й ін. До смерті князя (†1656) надвірним військом Заславських командував Криштоф Корицький (†1677), генерал-майоркоронного війська. Відомо також, що Владислав Домінік користався з послуг капеланів — оо. Паулінів[3].

Харчові витрати на дворі князя становили 700 золотих на тиждень. Протягом семи днів споживалося поміж іншого 5 волів, 10 телят, 15 баранів, 20 поросят i 50 курчат[4].

За підтримки канцлера Єжи Оссолінського, на конвокаційному сеймі(липень-червень 1648) Владислав Домінік був обраний реґіментарем. На час обрання князь Заславський не мав жодного військового досвіду, натомість учинив гучний бенкет, який коштував як середньорічний дохід зем'янина. Вдруге витратив стільки на спеціально запрошений королівський оркестр, який підігравав переговорникам. Єдина вичинка, яку до того часу здійснив, був збройний наїзд на помираючого у Ряшевітестя — сандомирського каштеляна Миколая Ліґензу.

Владиславу Домініку як головному реґіментарю випало невдале командування, внаслідок якого сталася одна з найганебніших поразок коронного війська на межі Поділля і Волині 23-24 вересня 1648 року в битві під Пилявцями. За пухку статуру і зніженість Богдан Хмельницький саркастично назве його Периною.

Князь Заславський брав також участь у битві під Берестечком (1651). В часі ІІ північної війни 1655-1660 залишався вірним королю Яну ІІ Казимиру Вазі.Приготував до оборони від шведів Перемишль.

Мало не побилися кілька разів (…) Князь Острозький з виду був гарний, молодий, білолиций але тендітний, на перший погляд нездалий, чорнявенький, зростом курдупель (…) станом ладний, огрядний, схильний до повноти. Князь намовляв жінок і паній, щоб мене ганили, а його вихваляли (…) | »

Цю інформацію слід радше віднести до легенди, розтиражованої деякими українськими письмениками, зокрема, Іваном Нечуй-Левицьким у його романі «Князь Єремія Вишневецький». Насправді на момент сватання Ієремії до Гризельди князь Владислав-Домінік уже був одружений на Зофії Ліґензі.

На історичній сцені ці двоє зустрічалися ще не раз. В хронологічному порядку перший цікавий епізод відноситься до 1630 року, коли Владислав Домінік і Ярема були найбільшими латифундистами Київщини, а отже, як і на Волині сусідами. Вдруге ми зустрічаємо наших героїв на чолі численних почтів, що в'їжджали до Варшави на сейм 1639 року в розпал «сеймової війни» за старосвітські титулируських князів.

Владислав Домінік мав у розпорядженні доволі велику надвірну ґвардію. Так у поході 1646 року проти татар брав участь загін князя чисельністю 800 вершників, а в операціях під Дубном проти повстанських військ Богдана Хмельницького 1649 року, діяли 12 княжих корогов, тобто бл. 1200 вояків. В 1640-х роках Владислав Домінік надсилав для охорони костянтинівськихярмарків, корогву найманої піхоти. Надвірна ґвардія князя на 2/3 була укомплектована саме найманцями, судячи з прізвищ німецького походження. Інша частка складалася з шляхтичів осілих на княжих володіннях під умовою збройної служби. Зокрема шляхтичі-васали Степанської волості на Волині загальною чисельністю 15 родин, зобов'язувалися виставляти в разі потреби 23 вершники. Щодо національного складу, до військовихзагонів Владислава Домініка належали також татари, з полонених, оселених на княжих землях. Татари мешкали у Костянтинові (60 татарських дворів у 1620році), Дубному, Заславі й ін. До смерті князя (†1656) надвірним військом Заславських командував Криштоф Корицький (†1677), генерал-майоркоронного війська. Відомо також, що Владислав Домінік користався з послуг капеланів — оо. Паулінів[3].

Харчові витрати на дворі князя становили 700 золотих на тиждень. Протягом семи днів споживалося поміж іншого 5 волів, 10 телят, 15 баранів, 20 поросят i 50 курчат[4].

За підтримки канцлера Єжи Оссолінського, на конвокаційному сеймі(липень-червень 1648) Владислав Домінік був обраний реґіментарем. На час обрання князь Заславський не мав жодного військового досвіду, натомість учинив гучний бенкет, який коштував як середньорічний дохід зем'янина. Вдруге витратив стільки на спеціально запрошений королівський оркестр, який підігравав переговорникам. Єдина вичинка, яку до того часу здійснив, був збройний наїзд на помираючого у Ряшевітестя — сандомирського каштеляна Миколая Ліґензу.

Владиславу Домініку як головному реґіментарю випало невдале командування, внаслідок якого сталася одна з найганебніших поразок коронного війська на межі Поділля і Волині 23-24 вересня 1648 року в битві під Пилявцями. За пухку статуру і зніженість Богдан Хмельницький саркастично назве його Периною.

Князь Заславський брав також участь у битві під Берестечком (1651). В часі ІІ північної війни 1655-1660 залишався вірним королю Яну ІІ Казимиру Вазі.Приготував до оборони від шведів Перемишль.

Серед усіх неозорих володінь Владислав Домінік (був дідичем 283 поселень) обрав за помешкання замок у Старому селі, що знаходилося на Берладській дорозінедалеко Львова, збудований в 1584–1589роках кн. Василем Костянтином Костянтиновичем Острозьким (*1524/25 — †1608). У 1642 році Владислав Домінік розпочав будівництво нового замку, який знищили козацькі війська гетьмана Богдана Хмельницького в часі облоги Львова (26 вересня — 26 жовтня 1648року). Водночас гетьман, як свідчить його кореспонденція, запевняв князя щодо недоторканності його маєтностей і навіть видав окремий універсал, який забороняв козакам нищити маєтності князя Владислава Домініка Заславського-Острозького. У 1649 році розпочалося нове будівництво, яке завершилося у 1654році спорудженням грандіозного замку, що вже 1674 без проблем витримав облогу турків. Тут, у Старому Селі, князь і помер 5 квітня 1656 року. Похований в Тарнові.

Був знавцем і меценатом мистецтва, мав багату бібліотеку. Залишив по собі 1 мільйон 450 тисяч золотих боргів

# data[].attributes.headline
Януш Радзивілл Сипливий Саша 8-а

# data[].attributes.subject
Януш Радзивілл Сипливий Саша 8-а

# data[].attributes.body
Дитячі роки пройшли в батьківських маєтках у Попелі, Віжунах, Біржаї чи Койданові, серед вчителів був Адам Расовський — вчитель кальвінської школи в Біржаї. У 1624 році навчали вибрані батьком вчителі в Попелі. Після виповнення 13 років батько відправив до утвореної Слуцької гімназії під опіку охмістра Олбрихта Дембовського. В 1628 p. батько забрав зі Слуцька, визнав повнолітнім перед Трибуналом у Вільному, відправив під опікою Александра Пшипковського та О. Дембовського за кордон. Навчався в університетах Лейпциґа (Німеччина), Лейдена (Голландія). Був прихильником кальвінізму, який поширював у своїх володіннях. 1632 року король Владислав IV Ваза призначив Януша Радзивілла послом Речі Посполитої в Англії та Голландії.

Після повернення у жовтні 1633 р. брав участь у війнах з Туреччиною та Московським царством (10 листопада був у Смоленську), командував власною піхотою та коругвою гусарів біля полків Зигмунта Радзивілла та Миколая Абрамовича. По війні як підкоморій ВКЛ постійно перебував біля короля, виконуючи обов'язки великого кор[що це?] підкоморія за його відсутності. Батько надалі мав наміри оженити його з представницею королівської родини (намагався зашлюбити Ельжбету — воєводичку рейнську). В червні 1637 ледь не відбулась дуель між ним та підкоморієм коронним Адамом Казановським на релігійному ґрунті; завадили Ельжбета Казановська, королевич Ян Казімєж помирив суперників. Незважаючи на цей та інші конфлікти, залишався серед улюбленців короля Владислава IV Вази.

Під час візиту до сандомирської воєводини Марії Фірлей з Могил закохався в її доньку Катажину, відому вродою. Через це мав конфлікти з іншими кавалерами, батько не дуже хотів шлюбу з не дуже багатою ймовірною невісткою (єдиний поважний посаг — Казімєзьке староство, над Віслою біля Варшави), до того ж ревною католичкою. Сватом попросив бути канцлера литовського Албрехта Станіслава Радзивілла, який, як виявилось, також домагався руки Катажини. Через це Я. Радзивілл звернувся безпосередньо до Марії Фірлей; отримавши певні надії — до короля і його родини, переконав його викликати Марію Фірлей до себе. Там королева та королівна Анна Катажина переконували Марію Фірлей про вигоди з шлюбу (Я. Радзивілл в майбутньому мав отримати надання від короля та спадок батька). Після вагань М. Фірлей погодилась; це не зіпсуло стосунки між ним та А. С. Радзивіллом.

Незважаючи на конфлікти з батьком, знаходив спільну мову з ним, захищаючи інтереси кальвіністів у ВКЛ. Під час похорону А. Пшипковського в лютому 1640 наказав своїй піхоті стріляти в напрямку кляштору домініканців, які потім домагались виселення Я. Р. Декрет суду сеймового від 26 травня 1640 наказав перенести кальвінський збір за мури Вільного.

Після смерті батька під тиском дружини звільняв з роботи кальвіністів (звільнені знайшли роботу в Богуслава Радзивілла), аріянів, набирав на роботу католиків.

З 1643 р. шукав дружину серед представниць пануючих родин; на кандидатуру доньки Васілє Лупула йому вказав король.[2]

3 1646 року гетьман польний литовський. Після смерті Владислава IV збільшив вплив у ВКЛ, зокрема, сенатори у Вільнюсі ухвалили рішення про надання під його командування 6000-го війська коштом скарбниці ВКЛ. Під час виборів короля підтримував кандидатуру Сігізмунда Ракоці; ненавидів короля Яна Казимира.

1647 року Ольбрахт-Станіслав Радзивілл захищав його на сеймі, що не дозволило розпочати проти нього судовий процес.[3] У 1648 мав конфлікт з Ольбрахтом Станіславом Радзивіллом, дозволив своєму війську сплюндрувати Пінське староство останнього.

У роки національно-визвольної війни під проводом Богдана Хмельницького 1648–1657 рр. очолював шляхетські війська на землях Литви та Білорусі. В січні 1649 сам з власним військом вирушив на штурм Мозиря (здобув), 22 лютого переконав міщан Бобруйська здатись.[4] Гетьман Б. Хмельницький у листі до Я. Радзивілла взимку 1649 писав, що у випадку продовження катувань повстанців він віддасть наказ посадити на палю 400 полонених шляхтичів, про що повідомив учасників «козацької комісії» на чолі з Адамом Киселем під час перемовин у Переяславі в лютому 1649 року.[5]

Переміг українське військо 1649 року у Битві під Лоєвом. 1651 року війська Януша Радзивілла захопили Київ, де в той час спалахнула пожежа, причини якої нез'ясовані. У серпні 1654 року переміг частини московських військ у Битві на річці Шкловці. 1654 року його загони зазнали поразки у боях проти об'єднаного українсько-московського війська.

Під час Потопу виступив проти Польщі. Підтримував шведського короля Карла Х Густава, гетьмана Богдана Хмельницького та інших союзників у боротьбі з королем Польщі Яном II Казимиром. 1655 року керував безуспішною обороною Вільнюсу від московських військ, після падіння міста втік до Кедайняї, де уклав зі шведським королем Карлом Х Густавом так звану Кейданську унію.

Мав плани створити та очолити самостійне Литовське князівство; більша частина шляхти не підтримала задуму, багато прихильників покинули його.

Помер несподівано вночі на 31 грудня (підозрювали отруєння, бо на тілі з'явились плями) під час облоги Тикоціна польсько-литовськими військами. Тіло було вивезене із замку після здобуття його Павлом Сапєгою у 1657 р. до маєтку у Сільці під Берестям, де було сховане. 27 грудня 1668 р. Богуслав Радзивілл в заповіті вказував про необхідність «тихого» перепоховання Я. Р.: стару труну вкласти у нову, перевезти до кальвінського збору в Койданові, що було тихо зроблено виконавцями волі померлого.[6]

Родина Редагувати
Був одружений двічі. Перша дружина — Катажина (Катерина) з Потоцьких (батько — генеральний староста Стефан Потоцький, шлюб 1638 р., померла 10 лютого 1643 р.[7]). Шлюб — вересень 1638 р., молода дружина мала великий вплив на чоловіка. Діти:

Анна Марія (1640–1667) дружина князя Богуслава Радзивілла (1620–1669, свого двоюрідного стрийка), матір княжни Людовика Кароліни; під час хрещення в Яшунах у березні 1640 між захмелілим Я. Р. та його батьком відбувся конфлікт.[8] Була похована урочисто у катедрі Вільнюса (8-10 лютого 1642 р.)[2]
Христофор (Кшиштоф).
Друга дружина — Марія Лупул (шлюб 1645 р.), донька молдавського господаря Василя Лупула; шлюб бездітний.