# data[].attributes.headline
Suredaguota kalba. Pagal kalbą, pataisyk planą, nes pakeičiau autorių eiliškumą, kai kur dalinė išvada pasikeitė. Pažiūrėk, kiek laiko kalbi, gali dar reikėti trumpinti. Aš kalbėjau 9 min...

# data[].attributes.subject
Suredaguota kalba. Pagal kalbą, pataisyk planą, nes pakeičiau autorių eiliškumą, kai kur dalinė išvada pasikeitė. Pažiūrėk, kiek laiko kalbi, gali dar reikėti trumpinti. Aš kalbėjau 9 min...

# data[].attributes.headline
Papildoma medžiaga F.Kafkos biografijai ir kūriniams prisiminti

# data[].attributes.subject
Papildoma medžiaga F.Kafkos biografijai ir kūriniams prisiminti

# data[].attributes.attachment_link.title
Copy of Francas Kafka ir novelės "Metamorfozė" anotacija.

# data[].attributes.attachment_link.description
Rašytojo biografija, kūrybos bruožai, bibliografija, novelės "Metamorfozė" apžvalga.

# data[].attributes.body
1. Nihilizmas (lot. nihil – „niekas“) – filosofijos kryptis, teigianti, kad pasaulio ir žmogaus egzistavimas neturi jokios objektyvios prasmės, tikslo arba vertės. Paprastai nihilistai teigia, kad Dievas neegzistuoja (Dievo mirtis), moralė yra subjektyvi, gyvenimas neturi objektyvios prasmės, todėl vieni veiksmai negali būti laikomi geresni nei kiti.
2. Atsakymų į retorinius klausimus neradimas sukelia egzistencinę krizę.
3. Nihilizmo „tėvu“ laikomas F. Nyčė
4. „Aukščiausios vertybės pačios nuvertina save. Jos neturi tikslo ir klausimas „kodėl?“ neturi atsakymo.“ - F.Nyčė
5. Nihilizmas gali atrodyti labai pesimistiškas, bet tuo pačiu metu suteikia galimybę paneigti senus įsitikinimus, vertybes ir jas perkurti.
6. Kaip išsigelbėjimą nuo nihilizmo,F. Nyčė mato tapimą antžmogiu. Nyčės antžmogis nesivadovauja senomis dogmomis ir nesirenka populiaraus gyvenimo kelio, vietoj to, jis kiekvieną dieną mato kaip paskutinę, tačiau nepasiduoda ir siekia tiesos ir atsakymų.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
is life meaningless? - nihilism & nietzsche

# data[].attributes.attachment_link.title
Is Life Meaningless? - Nihilism & Nietzsche

# data[].attributes.attachment_link.description
Is Life Meaningless? What is Nihilism? Who is Nietzsche? Yet again, we are going to tackle one of the most fundamental questions: Is life meaningless? Or is there a greater purpose? Nihilism is a belief that life has no intrinsic value or purpose.

# data[].attributes.body
XIX a. vid - XX a. pradž. sociologas, filosofas, teigęs, kad kapitalizmas pavertė žmones turtingesniais, tačiau liūdnesniais.
Savo kūrinyje „Savižudybė“ jis teigia, kad kapitalizmas:
1. Skatina individualizmą - idivido nepriklausomybę (atsakomybė krenta ant paties individo pečių);
2. Sukelia perdėtas viltis;
3. Suteikia per daug laisvės;
4. Skatina ateizmą (filosofas pats buvo ateistas) (bažnyčia kuria visuomeninius ryšius, jungia tikinčiuosius);
5. Skatina šeimos ir tautos autoriteto kritimą.

# data[].attributes.body
Philip Zimbardo – viena žymiausių ir įtakingiausių vis dar dirbančių psichologų. Garsiojo Stanfordo kalėjimo eksperimento autorius šioje kalboje pasakoja apie blogio šaknis, apie tai, kodėl žmonės elgiasi žiauriai.

Stanley Milgram, amerikos žydas  išsikėlė hipotezę, ar galėjo Hitlerio holokaustas įvykti JAV? Prisidengęs moksliniu tyrimu, kurio fiktyvus siekis buvo tobulinti žmonių atmintį, jis sukvietė 1000 paprastų amerikiečių vyrų. Dalyviai, tapę „mokytojais“, po kiekvieno neteisingo atsakymo, paspaudę mygtuką, sukeldavo fizinį skausmą elektros srove. Po kiekvieno atsakymo, elekros srovė buvo didinama. „Mokinys“(kuris iš tiesų buvo aktorius ir nepatyrė skausmo) galiausia pradėdavo rėkti, skųstis nepakeliamu skausmu, tačiau tyrėjai liepdavo ir toliau „mokytojams“ tęsti eksperimentą toliau, teigę, kad prisiima visą atsakomybę už tyrimo eigą. 2/3 dalyvių tęsė eksperimentą iki galo, kas reiškia, kad jie būtų nužudę „mokinį“, jei tai būtų realus eksperimentas.

Autoritetai, kurie „prisiima“ atsakomybę už kitus, priverčia net „gerus“ žmones daryti protu nesuvokiamus darbus.

Uniformos taip pat panaikina asmeninę atsakomybę.

# data[].attributes.attachment_link.title
The psychology of evil | Philip Zimbardo

# data[].attributes.body
1. A. Kamiu keliamos problemos yra sudėtingos, jo pasaulio pajautimas ir žmogaus egzistencijos aiškinimas yra gana savotiškas, pagaliau savitas ir pats literatūrinis braižas.
2. Literatūros kritikė E. Evnina, kalbėdama apie romaną pastebi, kad egzistencializmas yra dabartinio literatūros modernizmo filosofinė bazė, o Kamiu pozicija romane „Svetimas" apibūdinama kaip visiškai niūri ir „absoliučiai beperspektyviška", gi Kamiu filosofija, kaip tvirtina E. Evnina, yra „absoliutaus neveiklumo, pasmerktume ir galų gale -nusiraminimo savo įsivaizduojamu maištu filosofija, tas maištas nieko nesukrečia ir nieko nekeičia"
3.  Visai kitaip į Kamiu kūrybą žiūri R. Liupe, kurio manymu, ji yra žmogiškojo gyvybingumo prasiveržimas, gyvenimo teigimas.  Svarbiausioji Kamiu mintis yra sąmonės budėjimas, sąmonė per maištą palaipsniui prieina prie kovos su kančia ir blogiu, jam priešpastačiusi svarbiausią tiesos, teisingumo, meilės ir džiaugsmo pasiūlymą
4.  Prancūzų kritikai prisipažįsta, jog pokario karta susidūrė su sunkiais dalykais ir pergyveno moralinę krizę.
5.  Mirtis sukuria žmogaus gyvenime disharmoniją; su ja susiduriama, nors ir negalima pačiam jos pergyventi. Ji sukelia pasibiaurėjimą ir priverčia sumišti. Ne vien mirtis sukelia absurdiškumo jausmą; jį pagimdo ir žmogaus socialinis pavergimas.
6.  Po to, kai ateina mirtis, niekas nebeturi prasmės, todėl gali pasirodyti, kad, atėjus mirčiai, gyvenimas pasidaro nebereikalingas.
7.  Patirties požiūriu absurdas yra visa tai, kas neturi prasmės. Antra vertus, absurdas kyla iš sąmonės susidūrimo su beprasmiškumu. Absurdas - tai santykis tarp manęs ir pasaulio, tarp šviesos ieškančios sąmonės ir nieko apie save nesakančio pasaulio.
8. Kamiu žmogaus veiksmas yra maištavimas. Veiksmas reikalauja apsisprendimo, o apsisprendimas negalimas be laisvės. Laisvė ir veiksmas -du labai svarbūs egzistencialistinės filosofijos komponentai.
9. Romanas „Svetimas" (kaip yra nurodęs pats Kamiu) turi ne tik metafizinę, bet ir socialinę prasmę. Kamiu išreiškia nepasitenkinimą savo meto visuomene, nepatikliai žiūri į jos formaliąją moralę. „Pasaulis, kuriame aš gyvenu, man kelia pasibiaurėjimą, bet aš jaučiu solidarumą su žmonėmis, kurie ten kenčia. žmonės turi troškimų, kurie visai nebūdingi man, ir aš būčiau nepatenkintas, jei man reikėtų pasinaudoti tomis keliomis privilegijomis, kurios rezervuotos valdantiems šį pasaulį
10.  Herojus lyg ir nežino laiko distancijos, jam egzistuoja tik šis momentas.
11.  Merso gėrė kavą ir rūkė per motinos laidotuves, o kitą dieną po laidotuvių maudėsi ir žiūrėjo filmą. Todėl dabar visuomenė pasiruošusi jį teisti, paskelbti svetimu.
12.  Atsitiktinis Raimono Sentezo ginčas įvelia Merso į pragaištingą istoriją, kuri baigiasi šūviais paplūdimyje. Pagaliau nuo jo nepriklauso ir daugybė kitų įvykių, kaip antai: motinos mirtis, karštis šiaurės Afrikos platumose ir kt.
13.  Sąmonei susidūrus su absurdiškumu, žmogus pajunta savo egzistenciją. Kamiu herojų apima noras gyventi. Tada prasideda maištas prieš visą absurdą, kurio sudedamoji dalis yra ir socialinė žmonių nelygybė.
14.  Kamiu herojus - tik auka, kokia galėjo tapti kiekvienas kitaip galvojantis. Parodydamas tos aukos tragediją, rašytojas stojo jos ginti.
15.  Nors žmogaus būtis ir absurdiška, bet nėra išsigelbėjimo, kuris ateitų iš kitur. To išsigelbėjimo reikia ieškoti pačiame žmoguje. Toks moralinis mokymas išdėstytas Kamiu kūrinyje „Maras".
16.  Nors „Maro" turinys, kaip sakė pats Kamiu, yra Europos pasipriešinimo judėjimas ir kova prieš nacizmą, bet „Marą" galima suprasti ir kaip žmonijos kovą su bet kokiu blogiu.
17.  Blogio jėgos slypi ir pačiuose mumyse. Mes galime pasirinkti blogį, arba prieš jį sukilti. Laisvė rinktis romane parodyta simboliškai: vieni iš karto tampa sanitarais, kiti - po ilgų dvejonių, o treti iš viso neįsijungia į gelbėjimo darbus ir geidžia, kad maras ilgiau tęstųsi.
18.  Žmogaus veiksmai turi betarpiškai išplaukti iš jo paties, iš jo prigimties, jų nereikia nei pagražinti, nei perdėti.
19.  Rije stengiasi ne nugalėti marą, nes tai beviltiška ir neįmanoma, bet tik sumažinti aukų skaičių. Todėl Rije yra panašus į Sizifą; jų abiejų pastangos be perspektyvos, nors šiaip, rodos, ir esama skirtumo: Sizifas absoliučiai bergždžiai ritina akmenį, tuo tarpu Rije dirba dėl kitų.
20.  Atrodo, yra tiek priežasčių žmogui atsisakyti nuo veiklos: ji laikina, „vietinio pobūdžio", kyla iš pačios būties beprasmiškumo. Tačiau čia ir yra žmogaus didybė, kad jis, pripažinęs absurdiškumą ir tai, kad jo negalima nugalėti, vis tik pasipriešina jam. Rije tampa panašus į Hamletą. Čia glūdi Kamiu veikalo humanizmas: jo herojus aukodamasis gelbsti savo bendrapiliečius, atiduoda visas jėgas, kad sumažintų kančias ki tiems. Jo pastangos išplėšti žmones iš mirties reiškia žmogaus protestą prieš absurdiškumą. Kamiu požiūriu - tai pati geriausia, žmogiškiausia ir doriausia elgsena.

# data[].attributes.body
1. Tačiau mistinė Kafkos kūrinių pragarmė atsiveria ne vaizduojant kokius nors neįprastus dalykus, bet elementarią kasdienę tikrovę.
2. Visas šis paprastumas kūrinio eigoje, tarsi sniego rutulys besileidžiantis nuo kalno, apauga vis didesniu absurdiškumo sluoksniu.
3. Nežinia kuo apkaltintas pagrindinis "Proceso" veikėjas savo gyvenimą paverčia bergždžiu gynybos organizavimu.
4. Sunku nesutikti su daugeliu grožinės literatūros kritikų ir teoretikų, sakančių, kad Kafka genialiai pavaizdavo mūsų pasaulio absurdiškumą.
5. Nemanau, kad antiistoriškus Kafkos kūrinius galime redukuoti į tokias banalybes, kaip amžiaus dvasia ar biurokratijos kritika. Nemanau, kad Kafkos pasaulis yra monolitinis absurdas. Nepaisant Kafkos vaizduojamo pasaulio beprasmiškumo ir atšiaurumo, jame galime rasti akivaizdžių aliuzijų į kitą tikrovę. (Marius Ruzas)
6. "Procese" būtent įstatymas tampa transcendentine realybe, kurios desperatiškai siekia pagrindinis veikėjas Jozefas K.. Taigi skirtingai nei Blanchot, Camus, ar Becketto herojai, Kafkos veikėjai nėra praradę tikslo, tikslas Kafkos pasaulyje yra, tik jis transcendentinis, skendintis nepasiekiamuose metafiziniuose ūkuose. Būtent esančio tikslo nepasiekiamumas ir sukelia jo kūriniuose milžinišką egzistencinę įtampą.
7. "Mes esame, – pasakė jis, – Dievo galvoje atsiradusios nihilistinės mintys, mintys apie savižudybę"
8. Taigi atrodytų labai didelio skirtumo tarp Sizifo, Toma, ir Jozefo K. nėra. Pirmieji du murgdosi totaliame absurde, o pastarasis totaliame absurde su nepasiekiama išsigelbėjimo viltimi. Ir vis dėlto tyli transcendencijos viltis "Proceso" herojaus nepalieka. Gal to ir užtenka, kad išgyventumėm šiapusinio pasaulio absurdą?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tikriausiai sunkiai rastumėm Lietuvoje atvejį, kai užsienio rašytojo kūrinys būtų perleidžiamas net keturis kartus. Taip nutiko su austrų rašytojo Franco Kafkos knyga. Šio autoriaus kūrinys "Procesas" lietuviškai pasirodė jau 1981 metais "Vagos" leidyklos dėka, vėliau ta pati leidykla šį kūrinį pristatė 1994 m. ir 1995 m., 2005-aisiais pasirodė dar vienas "Proceso" leidimas, kurį inicijavo "Baltų lankų" leidykla.

Laikas bėga, o Kafka nenustoja būti aktualus. Kyla klausimas: kokios priežastys lėmė, kad rašytojo, kūrusio XX a. pirmoje pusėje, darbai svarbūs ir šių dienų žmogui, pasimetusiam chaotiškoje dabarties tikrovėje? Čia pabandysime dalinai atsakyti į šį komplikuotą klausimą, pasitelkdami į pagalbą ne visą Kafkos kūrybą, kaip analizes objektą, o minėtą jo romaną "Procesas", kuris yra puikus kafkiškojo mąstymo ir visos likusios rašytojo kūrybos reprezentantas.

"Kažkas, matyt, apšmeižė Jozefą K., nes, nepadaręs nieko bloga, jis buvo vieną rytą areštuotas". Iš tokių skaidrių ir realistiškų sakinių Kafka sukonstruoja visą savo kūrinio "Procesas" rūmą. Tokį kalbėjimo stilių galėtumėm pavadinti Kafkos vizitine kortele, nes jis būdingas daugeliui jo kūrinių. Paradoksalu, tačiau Kafkos kalbos stiliaus nepretenzingumas yra vienas faktorių, nulėmusių jo originalumą. Demonstratyviai protokoliškas ir sausas kalbos stilius sukuria Kafkos pasauliui sunkiai nusakomą, galima net pasakyti - ceremoningą nuotaiką, kurioje esama ir šiek tiek misticizmo. Tačiau mistinė Kafkos kūrinių pragarmė atsiveria ne vaizduojant kokius nors neįprastus dalykus, bet elementarią kasdienę tikrovę. Net tai, kas turi išskirtinę reikšmę, yra perkeliama į paprastas aplinkybes. Akivaizdžių pavyzdžių galime rasti interpretacijos objektu pasirinktame "Procese". Tardymui nepaprastajame teisme Jozefas K. atsiduria apskurusiuose darbininkų namuose, įleidžiamas moters, plaunančios vaikų skalbinius. Pats Jozefas K. yra paprastas banko tarnautojas. Tačiau visas šis paprastumas kūrinio eigoje, tarsi sniego rutulys besileidžiantis nuo kalno, apauga vis didesniu absurdiškumo sluoksniu. Nežinia kuo apkaltintas pagrindinis "Proceso" veikėjas savo gyvenimą paverčia bergždžiu gynybos organizavimu. Jozefas K. mašineriškai plakasi didžiuliame mieste, pereina gatves, užeina į namus, susitikinėja su advokatais ir prokurorais. Absurdo "temperatūra" nuolat kyla ir pasiekia maksimalų tašką, kai Jozefui K. kūrinio pabaigoje įvykdoma mirties bausmė.

Taigi sunku nesutikti su daugeliu grožinės literatūros kritikų ir teoretikų, sakančių, kad Kafka genialiai pavaizdavo mūsų pasaulio absurdiškumą. Čia nekalbame apie tuos, kurie įsigudrina kalbėti apie Kafką, kaip radikaliai artikuliavusį siaubingą mūsų amžiaus dvasią, ar nusipaisto iki tokio lygio, kad pradeda vadinti jį biurokratinės mašinerijos kritiku. Nemanau, kad antiistoriškus Kafkos kūrinius galime redukuoti į tokias banalybes, kaip amžiaus dvasia ar biurokratijos kritika. Nemanau, kad Kafkos pasaulis yra monolitinis absurdas. Nepaisant Kafkos vaizduojamo pasaulio beprasmiškumo ir atšiaurumo, jame galime rasti akivaizdžių aliuzijų į kitą tikrovę. "Procese" apie kitą pasaulį byloja šviesos metaforos. Pavyzdžiui, sodietis tamsoje "aiškiai mato spindesį, nepaliaujamai trykštantį pro Įstatymo duris". Jozefo K. egzekucijos sceną taip pat gaubia "įstabi mėnesiena, tokia natūrali ir rami, kokia nebūna jokia kita šviesa". "Procese" būtent įstatymas tampa transcendentine realybe, kurios desperatiškai siekia pagrindinis veikėjas Jozefas K.. Taigi skirtingai nei Blanchot, Camus, ar Becketto herojai, Kafkos veikėjai nėra praradę tikslo, tikslas Kafkos pasaulyje yra, tik jis transcendentinis, skendintis nepasiekiamuose metafiziniuose ūkuose. Būtent esančio tikslo nepasiekiamumas ir sukelia jo kūriniuose milžinišką egzistencinę įtampą.

Kad Kafka pasaulį supranta ne kaip monolitinį absurdą, įrodo ir jo bičiulio Maxo Brodo užfiksuotas pokalbio fragmentas. "Prisimenu, - rašo jis, - vieną pokalbį su Kafka, prasidėjusį nuo dabartinės Europos ir žmonijos nuosmukio". "Mes esame, - pasakė jis, - Dievo galvoje atsiradusios nihilistinės mintys, mintys apie savižudybę". "Man tai priminė gnostišką pasaulėžiūrą: Dievas kaip blogasis demiurgas, pasaulis jo nuopolis". " O ne, - tarė jis, - mūsų pasaulis yra tik bloga Dievo nuotaika, tik bloga diena". "Vadinasi, anapus šios pasaulio apraiškos, kurią mes pažįstame, yra vilties?" Jis nusišypsojo: "Taip, pakankamai, nepaprastai daug vilties - tik ne mums". Anot Kafkos, viltis yra, tik ji ne mums. Transcendencijos jis nelaiko iliuzija, tačiau visas siaubas jo kūriniuose atsiranda dėl jos nepasiekiamumo. Kad ir ko imtųsi Jozefas K., jis neturi vilčių būti išteisintas, kad ir ko imtųsi sodietis, jis nepasieks Įstatymo. Transcendencija tarsi horizontas: kiek prie jo priartėsi, tiek jis nutols. Taigi tikslas yra, bet nėra kelio į jį. Priemonių begalybė padaro tikslą nepasiekiamą. Štai iš čia ir kyla visas "Proceso" baisumas. Tuo tarpu Blanchot, Camus, ar Becketto herojai, skirtingai negu Kafkos veikėjai, ne tik kad neturi tikslo, bet ir transcendenciją laiko paprasčiausia iliuzija. Savo veikėjus rašytojai palieka beribiuose ir atšiauriuose tikrovės ledynuose, žengiančius tik tam, kad žengtų. Jų veikimas akivaizdžiai savitikslis, už jo - tuštuma, niekis. Kiekviena mintis, kiekvienas kūno krustelėjimas - tuščias beprasmybės veiksmas tikrovės ledynuose. Ar turi kokius tikslus Camus Sizifas arba Blanchot Toma - tikriausiai juokinga klausti. Šie rašytojai, netikintys anapusybe, tikriausiai nesunkiai pasirašytų po anglų astronomo ir fiziko Arthuro Stenlio Edingtono teiginiu: "Nematomame krante aptikome kažkieno kojos pėdą. Siekdami išsiaiškinti jos atsiradimą, mes vienas teorijas vertėme ant kitų. Pagaliau mums pavyko sužinoti, kas paliko pėdą, - pasirodė, kad mes patys".

Taigi atrodytų labai didelio skirtumo tarp Sizifo, Toma, ir Jozefo K. nėra. Pirmieji du murgdosi totaliame absurde, o pastarasis totaliame absurde su nepasiekiama išsigelbėjimo viltimi. Ir vis dėlto tyli transcendencijos viltis "Proceso" herojaus nepalieka. Gal to ir užtenka, kad išgyventumėm šiapusinio pasaulio absurdą?

„Literatūra ir Menas"

# data[].attributes.attachment_link.title
Mantautas Ruzas. Transcendencijos blyksniai F. Kafkos knygos „Procesas" absurdo pasaulyje

# data[].attributes.attachment_link.description
Tikriausiai sunkiai rastumėm Lietuvoje atvejį, kai užsienio rašytojo kūrinys būtų perleidžiamas net keturis kartus. Taip nutiko su austrų rašytojo Franco Kafkos knyga. Šio autoriaus kūrinys "Procesas" lietuviškai pasirodė jau 1981 metais "Vagos" leidyklos dėka, vėliau ta pati leidykla šį kūrinį pristatė 1994 m. ir 1995 m., 2005-aisiais pasirodė dar vienas "Proceso" leidimas, kurį inicijavo "Baltų lankų" leidykla.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mylimiausias Tėve,
neseniai Tu kartą paklausei mane, kodėl aš sakąs, kad bijau Tavęs. Kaip paprastai, nieko nepajėgiau atsakyti, - iš dalies kaip tik todėl, kad Tavęs bijau, o iš dalies todėl, kad kai baimei paaiškinti reikia suminėti daugiau paskirų dalykų, nei aš jų kalbėdamas bent šiaip taip įstengčiau aprėpti. O ir dar, kai mėginu Tau raštu atsakyti, šis atsakymas bus vis tiek labai neišsamus, nes ir rašant baimė ir josios padariniai trukdo man viską Tau pasakyti; be to, ir kalbamųjų dalykų gausa kur kas pranoksta mano atminties ir proto galimybes.
Tau šis reikalas visados regėjosi labai paprastas, bent jau tuomet, kai kalbėjai apie jį su manimi, ir - be jokio rinkimosi - su daugybe kitų žmonių. Viskas Tau rodėsi maždaug taip: Tu visą gyvenimą sunkiai dirbai, viską aukojai savo vaikams, ir pirmiausia - man, todėl aš „varčiausi kaip inkstas taukuose", turėjau visišką laisvę mokytis to, kas tik patiko, man nereikėjo rūpintis maistu, taigi apskritai nepatyriau rūpesčių; už tai Tu nereikalavai dėkingumo, „vaikų dėkingumas" Tau žinomas, bet vis dėlto vyleisi bent šiokio tokio prielankumo, bent kokio užuojautos ženklo; o aš visą laiką stengiausi nuo Tavęs pasprukti, nulįsti į savo kambarį, į knygas, į beprotiškas idėjas, pas pakvaišusius draugus; atvirai su Tavimi niekados nesikalbėjau, į šventyklą su Tavimi nevaikščiojau, Francensbade Tavęs niekados nelankiau ir apskritai šeimos gyvenimu niekados nesirūpinau, kontora ir kitais Tavo reikalais nesidomėjau, užkroviau Tau ant pečių fabriką, o paskui Tave palikau, Otlos užgaidoms vis pritarinėjau, dėl Tavęs nė piršto nepakrutinau (net bilieto į teatrą nesu Tau nė karto padovanojęs), o dėl draugų galiu kažin ką padaryti. Sutaukus daiktan Tavo nuomonę apie mane, išeitų, kad Tu man prikiši, teisybė, ne stačiai kokį nepadorumą ar piktybę (išskyrus galbūt mano paskutiniuosius vedybinius planus), bet vis dėlto - šaltumą, svetimumą, nedėkingumą. Ir prikiši taip, lyg čia būtų mano kaltė, lyg aš, sakysim, būčiau galėjęs viską pertvarkyti, o Tu nė truputėlio nebūtum kaltas, nebent tuo, kad buvai man pernelyg geras.

[Kafka F. Laiškas tėvui. Vilnius: Vyturys. 1997. P.23,24]

# data[].attributes.attachment_link.description
Mylimiausias Tėve, neseniai Tu kartą paklausei mane, kodėl aš sakąs, kad bijau Tavęs. Kaip paprastai, nieko nepajėgiau atsakyti, - iš dalies kaip tik todėl, kad Tavęs bijau, o iš dalies todėl, kad kai baimei paaiškinti reikia suminėti daugiau paskirų dalykų, nei aš jų kalbėdamas bent šiaip taip įstengčiau aprėpti.

# data[].attributes.body
1. Alberas Kamiu yra XX a. vidurio Alžyro filosofas ir rašytojas, kuris yra laimėjęs Nobelio literatūros premiją.
2. Garsiausias A. Kamiu kurinys - „Svetimas“ pasakoja apie lakonišką, atsiskyrusį, ironišką pagrindinį veikėją Merso, nematančio esmės nei meilėje, nei darbe, nei draugystėje, kuris vieną dieną nušauna arabą ir  yra nuteisiamas mirties bausme, ne dėl nužudymo, o todėl, kad neparodo atgailos prieš visuomenę.
3. Novelė aprašo žmogaus psichologinę būseną, kurią XIX a. vid - XX a. pradž. sociologas Emilis Durkheimas įvardija kaip „Anomie“

# data[].attributes.body
1. Lina Večinskaitė dar 3 fronto laikais pasakė „tu esi geras žvėris, tave visi medžioja“ - tai besitęsia ir dabar.
2. Kairiojo maišto idėjos tuo metu buvo labai patrauklios.
3. Nusivylę tuometine situacija, daugelis to meto intelektualų ieškojo naujojo tikėjimo, o komunizmas kaip tik buvo be galo patrauklus - M.Kvietkauskas
4. Salomėja Neris tikėjo tuo, ką darė - M. Tamošaitis
5. 1941 m. Birželio trėmimai buvo tai, kas sunkiai šokiravo S.Nėrį - privertė praregėti.
6. Sovietų ambasada stengėsi parodyti fasadinę SSRS pusę.
7. Paskutinis S. Neries rinkinys „Prie didelio kelio“ buvo cenzūruotas ir pervadintas „Lakštingala negali nečiulbėti“
8. Žalias siūlas simbolizuoja poetės norą išlaikyti kūrinį orginaliu.
9. Paskutinė išpažintis atskleidžia jos slaptą religingumą.
10. Paskutinis „juodasis sąsiuvinys“ yra dingęs, apipintas mistika
11. S. Neris buvo nuolat kurianti poetė.
12. Salomėją Nerį reikia vertinti ne kaip politikę, o poetę.
13. S. Neris yra didelės kaltės ir didelės atgailos žmogus - M. Kvietkauskas
14. Neteiskite, kad nebūtumėt teisiami - V.Alekna

# data[].attributes.attachment_link.title
Salomėja Nėris: išteisinti negalima nuteisti

# data[].attributes.attachment_link.description
Apie tragiško likimo didžią lietuvių tautos poetę Salomėją Nėrį 2014 m. gruodžio 6 d. LRT televizijos laidoje "Istorijos detektyvai" (ved. Virginijus Savukynas).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ar teko kada pagalvoti, kad mūsų pramintomis pagrindinėmis Kauno gatvėmis ir šviesiais universiteto koridoriais kadaise vaikščiojo ne tik garsiausi tarpukario intelektualai, bet ir ekscentriškasis profesorius Balys Sruoga?

Rūta Narmontaitė, ruta.narmontaite@fc.vdu.lt

„Ūgis milžino, bet liesumas šakalio. Basos kojos įspirtos į medines klumpes, kelnės siekia vos žemiau kelių, palikdamos nuogas blauzdas, švarkas iki juosmens, o rankovė tik tik pridengia alkūnes. Nykštuko rūbai teko milžinui, ir tas milžinas atrodo tikra baidyklė. <...> Sulysęs milžinas žiūri į mus ir, pasidairęs aplink, ar kas nemato, vos pastebimai linkteli galva. Na žinoma! Tai jis, rašytojas ir profesorius, tai Balys Sruoga!",- taip žurnalistas ir redaktorius H. Blazas pradeda savo memuarus apie žymųjį lietuvių poetą, prozininką, dramaturgą, teatrologą, literatūros ir tautosakos tyrinėtoją, VDU ir Vilniaus universiteto profesorių, Štuthofo koncentracijos stovyklos kalinį, parašiusį garsųjį atsiminimų romaną „Dievų miškas".

Kaip žinome, Sruoga studijavo Peterburgo, Maskvos universitetuose. Vėliau, jau studijuodamas Miuncheno universitete, dalyvavo akademiniame gyvenime, buvo aktyvus studentų draugijos narys. Ten studentai skaitydavo pranešimus: kartą pirmininko pakviestas kunigas jėzuitas kalbėjo apie Dievo buvimą, V. Mykolaitis-Putinas - apie meną, o Sruoga - apie erotiką lietuvių liaudies dainose.
Miuncheno universitete būsimasis profesorius apgynė disertaciją tema „Lietuvių liaudies dainų poetika", o profesoriaus vardą Sruoga gavo parašęs didelės apimties studiją „Lietuvių teatras Peterburge".
Revanšas - tortas ant galvos
Pastebėta, kad Sruoga nebijodavo garsiai reikšti savo nuomonės, nuostatų. Atsiminimuose pabrėžiamas profesoriaus karštas temperamentas: kartą kažko susiginčijęs su Faustu Kirša, nusijuosė diržą ir rėžė jam, su sagtim sužeisdamas veidą.

Apie režisierių B. Dauguvietį Sruoga dažnai pasakydavo „Bestija..." ir numodavo ranka. Būta ir kitokių ekscentriškų poelgių. Taip prisiminimuose rašė A. Gustaitis: „Aš nebuvau ten, taigi nemačiau, kur, sakoma, Balys Sruoga užmovė Liudui Girai ant galvos šokoladinį tortą." Taigi profesorius mėgo ilgiau atmintyje išliekančias revanšo formas. Kitur pasakojama, kad nesibijojo nei aukštų ponų iš ministerijos: „Staiga išgniaužęs sauja bufeto ilgoj lėkštėj drebučiuose įšaldytą naujagimio paršiuko galvą, prikišo ją dailiam kalbėtojui prie nosies net patrindamas. Girdi - pažįsti tu, baiboke, šitą giminę? Jis irgi taip pat mano, kaip ir tu!" Šitaip Sruoga pasielgė tąkart, kai pareigūnas jo draugą režisierių A. Oleką-Žilinską pavadino „iš Maskvos parvežtais burlioko kailiniais".
Du dešimtmečiai universitete
Sruoga su universitetu kontaktų turėjo beveik du dešimtmečius: čia dirbo nuo 1924 iki 1943 metų. Be Sruogos, Vytauto Didžiojo universitete dėstė žymūs rašytojai V. Krėvė-Mickevičius ir V. Mykolaitis-Putinas. Studentai pastebėję šiltus profesoriaus ir Humanitarinių mokslų fakulteto dekano Krėvės santykius: dažnai po paskaitų jie susitikdavę dekanate ir keliaudavę į restoraną.

Pats Sruoga yra prisipažinęs, kad dėstytojo darbas nebuvo jo tikrasis pašaukimas. Kai kurie amžininkai taip pat pritarė, kad Sruoga visgi nebuvo gimęs būti profesoriumi. Stovėdamas prieš auditoriją, jis prarasdavo žymią dalį savo originalumo ir spontaniškumo.

VDU Sruoga dėstė rusų literatūrą ir teatro istoriją. Studentai pastebėdavo didžiulę jo erudiciją, daugybę kūrybinių idėjų. Paskaitas skaitydavęs iš užrašų, spausdinimo mašinėle atspausdintų ant brangaus spalvoto popieriaus laiškams arba iš smulkiu raštu prirašytų užrašų knygučių juodais viršeliais. A. Miškinio atsiminimuose pasakojama, kad kartą profesorius, po pertraukos apsičiupinėjęs kišenes, nerado savo rankraščio, tad suglumo, išraudo ir atsiprašęs studentų išėjo. Užrašai buvo tarsi paskaitų „stuburas", kuriuos dėstytojas pagyvindavo asmeniniais komentarais.

Skaitydavo susikaupęs, „įlindęs" į knygą, retai pasižiūrėdavo į studentus. Paskaitą dažniausiai pradėdavo žodžiais: „Gerbiamieji, praėjusį kartą kabėjome apie..." Dažnai kalbėdavo įsijautęs, užsimerkęs, kiek monotonišku ir ramiu tonu.

Dėstydamas rusų literatūros kursą, su studentais Sruoga dalijosi ne tik teorinėmis žiniomis, bet ir pasakojamais įspūdžius, naujomis interpretacijomis, stengėsi sužadinti studentų dėmesį ir smalsumą. Paskaitos buvo įdomios, mintis dėstė su humoru, šmaikštavo ir kalbėdamas, ir rašydamas, net tragiškas situacijas mokėjo pavaizduoti komiškai.
Ir patarti, ir pabarti
Savo didžiulėje bibliotekoje sukauptomis knygomis Sruoga leisdavo naudotis ir studentams. Apie tai atsiminimuose rašo Sruogos duktė Dalia, tėvą vadinusi tiesiog Baliu: „Tada nežinojau, kad universitete jį visi gerbė ir kiek prisibijojo „rūsčios" išorinės išraiškos. Tačiau išeidami su knygom, tie jaunuoliai jau laisvai šypsojosi, ir jų akyse tviskėjo laimingi žiburėliai."

Profesorius studentams leisdavo laikyti egzaminus ir ne sesijų metu, vertindavo gerais pažymiais. Yra faktų, kad paslapčia sunkiau besiverčiančius studentus rėmė. Nemėgo ponų, tai iš dalies liudija ir Sruogų tarnaitės pasakojimas: „Vieną kartą, duodamas giminaičiui studentui pinigų, Sruoga liepė jam su manimi nueiti į kiną. Šis pasakė neisiąs su tarnaite. Tada Sruoga išvadino jį piemeniu, nekultūringu asmeniu. Susierzinęs pasakė jam gerą pamokslą apie paprasto žmogaus vertę, kalbėjo, kad tarnaitė gali būti šimtą kartų garbingesnė už daugelį panelių."

Pirmasis poeto A. Nykos-Niliūno įspūdis, pamačius Sruogą šuoliuojant laiptais, buvo toks: „Nemaniau, kad jis bus toks aukštas ir taip neprofesoriškai apsirengęs. Savo įdegusiu ir vėjų nugarintu veidu, berniukiškai padrikas, ranka tesušukuotais plaukais, trumpu neaiškios spalvos „Räubermanteliu" ir šviesiomis žalsvomis akimis jis priminė ne tiek profesorių, kiek jaunyvą girininką arba apskrities agronomą." Visą gyvenimą profesorius liko paprastas aukštaitis.
Teatro seminare
Sruoga su meile ruošdavosi teatro seminarams: jo puoselėjamame seminare susirinkdavo gabiausias ir kūrybingiausias Lietuvos jaunimas. Buvo ten ir amžinųjų studentų, kurie mokydavosi universitete po 10 metų, nes nebuvo nustatytos mokslo trukmės. Vienas studentų net sakė: „Galėjai lankyti universitetą, kol tau barzda iki kelių užaugs". Nors būta ir tokių, kurie čia ateidavo tik todėl, kad gautų nemokamus bilietus į Valstybės teatro spektaklius. Seminaro patalpos buvo įkurtos VDU didžiųjų rūmų palėpėj, Gedimino ir Donelaičio gatvių sankryžoje, atmosfera buvo visai kita, nei per paskaitas: „Čia ir Sruoga jautėsi kaip šeimoj, rūkydavo, juokaudavo. Ne per daug rūstus, jei kas ir ne taip nušnekėdavo, nesąmonę pasakydavo."

Profesorius pasitikėjo teatro seminaro lankytojais, kartą nepasakęs, kad tai jo kūrinys, pirmiesiems davė įvertinti dramą „Milžino paunksmė". Studentams kūrinį pripažinus, Sruoga drąsiai galėjo dalyvauti istorinės dramos konkurse, kur tikėjosi laimėti pirmąją vietą, todėl įsigijo mašiną, vadintą „fiatuku". Deja, premijos negavo, todėl dar ilgai turėjo grąžinti skolas. Ir pats Sruoga nevengė kritikuoti studentų. K. Jankauskas taip rašė: „Sruogos nuomonė sukeldavo naujų jėgų antplūdį arba pritrenkdavo taip baisiai, kad aš nemiegodavau naktimis."

Teatro seminaro lankytojus profesorius žavėjo vidine šiluma, paprastumu, subtiliu draugiškumu. Studentų pasakojama, kad profesorius įvedė tradiciją paskutinį mokslo metų užsiėmimą daryti kavinėje, kur studentų susirinkdavo dešimt ir daugiau, ir net pats apmokėdavo sąskaitą. Ne vienas atsiminimų autorius yra teigęs, kad profesorius buvo mylimiausias dėstytojas.

Straipsnį norėčiau užbaigti A. Gustaičio citata: „Bet Balys Sruoga buvo didelis ir regimas iš tolo. Jo balsas, nors kiek ir duslus, tarybiniam režimui reiškė daug daugiau negu Petrausko skardus tenoras." Norėtųsi pridurti, kad profesoriaus dryžuotais kalinio rūbais balsas ne tik tarybiniam režimui, bet ir Lietuvos kultūrai reiškė daugiau, nei daugelis kitų balsų.
„Universitas Vytauti Magni"

# data[].attributes.attachment_link.title
Dryžuotasis VDU milžinas - Balys Sruoga | VDU

# data[].attributes.attachment_link.description
Ar teko kada pagalvoti, kad mūsų pramintomis pagrindinėmis Kauno gatvėmis ir šviesiais universiteto koridoriais kadaise vaikščiojo ne tik garsiausi tarpukario intelektualai, bet ir ekscentriškasis profesorius Balys Sruoga? Rūta Narmontaitė , ruta.narmontaite@fc.vdu.lt „Ūgis milžino, bet liesumas šakalio. Basos kojos įspirtos į medines klumpes, kelnės siekia vos žemiau kelių, palikdamos nuogas blauzdas, švarkas iki juosmens, o rankovė tik tik pridengia alkūnes.

# data[].attributes.body
1. Francas Kafka tikriausiai yra vienas žymiausių XX a. modernistų, kurio kūryba tokia savita, kad ji neturi apibrėžtumo nei pagal savo laikmetį, nei pagal kokią nors konkrečią literatūros srovę.
2. Jo romanas Procesas, kurį autorius sunkiai rašė, kaip ir kitus savo kūrinius, yra vienas iš dviejų jo romanų, aišku, nepabaigtų.
3.Apskritai F. Kafkai sunkiai sekėsi baigti savo ilgesnio žanro kūrinius, o tiksliau – jų nebaigdavo, nebepajėgdavo ne tiek dėl laiko stokos, kiek dėl to, kad autoriaus gyvenimas imdavo transliuoti kitokią energetiką, kuri nebeatitiko rašomo kūrinio pobūdžio. Procesas buvo rašomas 1914 metais t. y. per Pirmąjį pasaulinį karą, tačiau autorius jo neužbaigė ir tik vokiečio M. Brodo, kuris nepaisė velionio noro nepublikuoti autoriaus kūrybos, dėka 1925 metais išspausdina nepabaigtą romaną, jį tokį turime šiomis dienomis ir mūsų kalba.
3. F. Kafka produktyviausias būdavo savo gyvenimo krizės momentais, bėgdamas nuo realybės į savo fantazijų pasaulį, gal todėl jo kūryboje nemažai siurrealizmo, išmonės ir realybės ryškių sąlyčių, ryškių transformacijų, vizijų.
4. Pagrindinis personažas Jozefas K. yra bankininkas, kuris vieną dieną pažadinamas savo lovoje ir jam pranešama, kad jis yra areštuotas. Kodėl? Dėl ko? Ką daryti? Jam nieko nepasakojama. Vyrauja ryškus absurdo pradas, vidinė ir išorinė kova su melu, teisingumu, su žmonėmis ir įstatymais. Absurdas trykšte trykšta, todėl kartais atrodo, kad Francas Kafka rašo tiesiog groteską, farsą apie teismų sistemą.
6. Romane gausi teisminė leksika, ja autorius puikiai naudojasi, kurdamas fiktyvų absurdo daugiasluoksnį pasaulį. Čia labai svarbu pono K. pasaulėžiūros kitimo spektras, kuris dažniausiai lemia arešto būklę, kuris vėliau tiesiog tekste vadinamas procesu.
7.Netikrumo, vaiduokliškumo ir absurdo Procese daug, tačiau kur kas įdomesni personažo K. vidiniai svyravimai, pasak literatūros tyrinėtojos Jadvygos Bajarūnienės , ponas K.beaistris žmogus, nesugebantis natūraliai nei džiaugtis, nei kentėti (p. 558). Ir iš tikrųjų personažo kintančios pozicijos panašios į maištingumo virsmą prieš ne tik teisminę sistemą, bet ir visą gyvenimą. Skaitant romaną, neapleidžia jausmas, kad autoriui buvo svarbi kovos su absurdu momentai, o absurdą gimdo sukurtos tam tikros taisyklės, hierarchija, valdininkų luomai, biurokratija.
8.  Kaltė uždedama teisingai, neteisingai, kaltė peršama, kaltė perduodama, parduodama, manipuliuojam, iš jos uždirbama, tačiau kažkas tą kaltę turi nešioti, nors romane kaltė neminima dažnai, tačiau patį proceso sąvoką galėtume laikyti kaip kaltės sinonimą.
9. Dėl paskirto arešto, vykdomų kvotų Jozefo K. aplinkiniai draugai jį ima laikyti kaltu, nors jiems nesvarbu, ar K. kaltas, jį kaltu padaro pats procesas. Procesas keičia pasaulėžiūrą ir santykius ne tik su aplinkiniais, bet paverčia poną K. keistu robotu, kuris nemoka kentėti, nemoka džiaugtis – jam svarbiausia lieka proceso eigos esmė ir kaip pasipriešinti šitai uždėtai nepelnytai kaltei.
10. Jau vien teismo sistema primena tamsias palėpių šachtas, kuriuose personažas dažnai pasiklysta, ima kamuoti klaustrofobija, trūksta oro – teismas vaizduojamas kaip klastinga vaiduokliška įstaiga, kaip negailestinga žmonių valdymo ir naikinimo mašina
11. Viena iš pagrindinių šio romanų ašių būtų: melas paverčiamas pasaulio tvarkos principu
12.  Pabaigoje vis tiek aišku, kad knygos veikėjas procesą pralaimi – vienas iš tokių pranašų buvo scena katedroje su dvasininku, kuris lyg ir suteikė personažui Paskutinįjį sakramentą.
13. Neveltui F. Kafka laikomas vienas iš XX a. literatūros banginių, nors pats savo kūrybą vertino gana skeptiškai.Procesas nepaseno nė su viena diena, netgi priešingai, patyrus ekonominę krizę, leidžia permąstyti mūsų naujojo pasaulio pamatus, bankų ir teismų sistemą – ar tai sistemos mums tarnauja, ar mes tarnaujame sistemoms?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kafka F. 1994. Procesas. Vilnius: Vaga.

Francas Kafka (vok. Franz Kafka) tikriausiai yra vienas žymiausių XX a. modernistų, kurio kūryba tokia savita, kad ji neturi apibrėžtumo nei pagal savo laikmetį, nei pagal kokią nors konkrečią literatūros srovę. Man, kaip ir daugeliui iš mūsų, F. Kafka atėjo dar mokyklos suole, kai teko skaityti ir nagrinėti jo novelę Metamorfozė - apie Zamzą, kuris vieną rytą atsikelia ir suvokia, kad pavirto dideliu bjauriu vabalu.

Jo romanas Procesas, kurį autorius sunkiai rašė, kaip ir kitus savo kūrinius, yra vienas iš dviejų jo romanų, aišku, nepabaigtų. Apskritai F. Kafkai sunkiai sekėsi baigti savo ilgesnio žanro kūrinius, o tiksliau - jų nebaigdavo, nebepajėgdavo ne tiek dėl laiko stokos, kiek dėl to, kad autoriaus gyvenimas imdavo transliuoti kitokią energetiką, kuri nebeatitiko rašomo kūrinio pobūdžio. Procesas buvo rašomas 1914 metais t. y. per Pirmąjį pasaulinį karą, tačiau autorius jo neužbaigė ir tik vokiečio M. Brodo, kuris nepaisė velionio noro nepublikuoti autoriaus kūrybos, dėka 1925 metais išspausdina nepabaigtą romaną, jį tokį turime šiomis dienomis ir mūsų kalba.

Francas Kafka buvo žydas, todėl iki Antrojo pasaulinio karo reikalai su kūryba klostėsi pakankamai palankiai, produktyviausias būdavo savo gyvenimo krizės momentais, bėgdamas nuo realybės į savo fantazijų pasaulį, gal todėl jo kūryboje nemažai siurrealizmo, išmonės ir realybės ryškių sąlyčių, ryškių transformacijų, vizijų. Romanas Procesas nėra toks stipriai siurrealistinis kaip antai novelė Metamorfozė, tačiau jis turi subtilesnio lygmens metafizinių parametrų. Pagrindinis personažas Jozefas K. yra bankininkas, kuris vieną dieną pažadinamas savo lovoje ir jam pranešama, kad jis yra areštuotas. Kodėl? Dėl ko? Ką daryti? Jam nieko nepasakojama. Vyrauja ryškus absurdo pradas, vidinė ir išorinė kova su melu, teisingumu, su žmonėmis ir įstatymais. Absurdas trykšte trykšta, todėl kartais atrodo, kad Francas Kafka rašo tiesiog groteską, farsą apie teismų sistemą.

Romane gausi teisminė leksika, ja autorius puikiai naudojasi, kurdamas fiktyvų absurdo daugiasluoksnį pasaulį. Čia labai svarbu pono K. pasaulėžiūros kitimo spektras, kuris dažniausiai lemia arešto būklę, kuris vėliau tiesiog tekste vadinamas procesu. Netikrumo, vaiduokliškumo ir absurdo Procese daug, tačiau kur kas įdomesni personažo K. vidiniai svyravimai, pasak literatūros tyrinėtojos Jadvygos Bajarūnienės , ponas K. beaistris žmogus, nesugebantis natūraliai nei džiaugtis, nei kentėti (p. 558). Ir iš tikrųjų personažo kintančios pozicijos panašios į maištingumo virsmą prieš ne tik teisminę sistemą, bet ir visą gyvenimą. Skaitant romaną, neapleidžia jausmas, kad autoriui buvo svarbi kovos su absurdu momentai, o absurdą gimdo sukurtos tam tikros taisyklės, hierarchija, valdininkų luomai, biurokratija.

Bene svarbiausia, ką galime išvysti Procese, tai, žinoma, būtų kaltės problema. Kaltė uždedama teisingai, neteisingai, kaltė peršama, kaltė perduodama, parduodama, manipuliuojam, iš jos uždirbama, tačiau kažkas tą kaltę turi nešioti, nors romane kaltė neminima dažnai, tačiau patį proceso sąvoką galėtume laikyti kaip kaltės sinonimą. Jozefas K. pradžioje įsitikinęs, kad yra nekaltas, tačiau tik rūpindamas jam paskirta kaltės našta (arba procesu) jo pasaulėžiūra, iki tol gyvenusi viltimis prasimušti bankininko karjeroje, ima ir galutinai susvyruoja. Dėl paskirto arešto, vykdomų kvotų Jozefo K. aplinkiniai draugai jį ima laikyti kaltu, nors jiems nesvarbu, ar K. kaltas, jį kaltu padaro pats procesas. Procesas keičia pasaulėžiūrą ir santykius ne tik su aplinkiniais, bet paverčia poną K. keistu robotu, kuris nemoka kentėti, nemoka džiaugtis - jam svarbiausia lieka proceso eigos esmė ir kaip pasipriešinti šitai uždėtai nepelnytai kaltei. Aišku, galima sakyti, kad vėliau nepelnyta kaltė tampa pelnyta proceso eigoje.

Francas Kafka pono K. pasaulį modeliuoja mistinį, siurrealistinį, o jei norite - magiškai realistišką. Jau vien teismo sistema primena tamsias palėpių šachtas, kuriuose personažas dažnai pasiklysta, ima kamuoti klaustrofobija, trūksta oro - teismas vaizduojamas kaip klastinga vaiduokliška įstaiga, kaip negailestinga žmonių valdymo ir naikinimo mašina (p. 558). Dabar galvoju, kad visa tai niekur nedingo, pasaulis nuo 1914 metų tikrai pakito, o kapitalistinis pasaulis tiesiog tapo nematoma priklausomybių ir valdymo koncentracijos stovykla, o F. Kafka buvo vienas iš tų pirmųjų šauklių grožinėje literatūroje, vėliau apie tai daugiau rašys G. Orwell, A. Camus ir kt. Viena iš pagrindinių šio romanų ašių būtų: melas paverčiamas pasaulio tvarkos principu (p. 173).

Romaną sudaro dešimt skyrių, dešimt proceso atkarpų, kurie ponui K., suteikia vidinio poslinkio. Veiksmas trunka vienerius metus, iki kol ponui K. sukanka 31 metai ir jam įvykdoma egzekucija. Aišku, paskutinieji skyriai ryškiai „iškąsti", jiems trūksta papildymo, scenų, kurie sujungtų įvykius, tačiau pabaigoje vis tiek aišku, kad knygos veikėjas procesą pralaimi - vienas iš tokių pranašų buvo scena katedroje su dvasininku, kuris lyg ir suteikė personažui Paskutinįjį sakramentą.

Apskritai knyga įspūdinga, žinant, kada ji buvo parašyta. Neveltui F. Kafka laikomas vienas iš XX a. literatūros banginių, nors pats savo kūrybą vertino gana skeptiškai. Procesas nepaseno nė su viena diena, netgi priešingai, patyrus ekonominę krizę, leidžia permąstyti mūsų naujojo pasaulio pamatus, bankų ir teismų sistemą - ar tai sistemos mums tarnauja, ar mes tarnaujame sistemoms? Manau, apie tai daug anuomet mąstė ir rašė Francas Kafka.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kafka F. 1994. Procesas. Vilnius: Vaga. Francas Kafka (vok. Franz Kafka) tikriausiai yra vienas žymiausių XX a. modernistų, kurio kūryba tokia savita, kad ji neturi apibrėžtumo nei pagal savo laikmetį, nei pagal kokią nors konkrečią literatūros srovę. Man, kaip ir daugeliui iš mūsų, F.

# data[].attributes.body
1. Žodis taip pat ir vergia, ir tremia, ir žudo
2. Prof. Viktorija Daujotytė sako, kad tragiškas S.Nėries likimas turėtų būti nagrinėjamas mokyklose, kad jauni žmonės susimąstytų kaip jie atlaikytų prievartą ir manipuliavimą.
3. Kodėl tik Salomėjai yra tokie rūstūs teisėjų žodžiai?
4. Lietuvos inteligentai, kultūros žmonės ir ne tik jie susidūrė su labai profesionaliai parengta manipuliacine sistema, sugebančia valdyti žmones, pasiremti jų silpnumais, suteikti kažkokią perspektyvą, įsukti, viena ranka žadėti malonę, o kita – labai aiškiai grasinti.
5. Ar mūsų tautos patirtis nepakankama, kad matytume, kokių galimybių šita sistema buvo sukūrusi žmonių protų ir likimų valdymui? Mano įsitikinimu, S.Nėris buvo įsukta į šitą nežmonišką, sakytumėm velnišką apgaulės sistemą. Ji nebuvo politikė, vadinasi, neturėjo to politinio žmogaus užsigrūdinimo. Žinojimo, kad toje politinėje terpėje ne kiekvienas žodis reiškia tai, kas juo tiesiogiai sakoma.
6. Nematyti, kad S.Nėris sumokėjo labai aukštą kainą už visą tą savo gyvenimą, už poemą apie Staliną, neįmanoma. Ji sunyko. Jos ankstyva mirtis, jos mirtina liga yra to gyvenimo pasėka. Ji neteko jėgų gyventi.
7. Tauta jais pasisakė – atsiimsime, kas mūsų, nesvarbu, kad mūsų žmogus skaudžiai suklydo, bet jis talentingas, jis atgailauja. Jis yra mūsų ir mes jį giname.
8. Reikia kalbėti apie tai, dar daugiau, galvoju, kad tokiu sudėtingu, tragišku likimu kaip S.Nėries reikia bandyti kalbėti ir į ateitį, kalbėti apie tai jauniems žmonėms, kad kyla tragedijos, kai žmogų dideli išbandymai ištinka visiškai nepasirengusį tokiam moraliniam išbandymui. Žmogus turi iš anksto žinoti, kad juo gali būti manipuliuojama, kad jis gali būti gundomas.
9. Kalbėti iš šito saldaus pasaulio apie mėsmalėje atsidūrusius žmones yra nesunku.
10. Kūrėjų, žmonių likimai, kurie yra prieš mus, yra likimai, iš kurių turime semtis kažką sau, tvirtinti savyje pamatus, galvoti kaip aš turiu gyventi, save ugdyti, save auklėti – ką turiu imtis iš gyvenimo, kad manęs toks išbandymas nesunaikintų. Kad žinočiau, jog renkuosi sąmoningai, kad nepatekčiau kaip aklas kačiukas į profesionaliai parengtą mėsmalę. Kiek galimybių žmogus turi išlikti tokiomis situacijomis?
11. Juk neatlaikė lietuvių tauta didžiąja dalimi išbandymo Holokausto situacijomis, ji nebuvo pasirengusi tam, nebuvo pakankamo ugdymo, vidinės sąmonės struktūros stiprumo. Daugybė mūsų jaunų žmonių, kaimiečių, mažo mokslo, mažos patirties, buvo įtraukti į šią kruviną mėsmalę be pačių sąmonės veikimo, kol galiausiai jiems nebuvo kelio atgal. O jeigu kam ir buvo, jis vis tiek buvo per daug sunkus, kad dar galėtų žmogus kaip nors gyventi.
12. Kiekvienas turėtume klausti, ką aš būčiau daręs šioje situacijoje, kaip būčiau pajėgęs?
13. S.Nėris yra buvusi ant savižudybės slenksčio.
14. Aistis rašo: „Sprendžiant iš Nėries poezijos, atrodo, kad jos sieloje turėjęs įvykti kažkoks baisus ir staigus sielos lūžis, kuris ją sukrėtė iki pačių gyviausių sielos gelmių.
15. Sau ji nelinkėjo nieko daugiau, tiktai būti „tėviškės arimų slieku,/ mėlyna rugiagėle rugiuos“

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vilniaus savivaldybės Atminties kultūros darbo grupė kiek anksčiau paskelbė siūlysianti Vilniaus S.Nėries gimnazijai apsispręsti ir galbūt rinktis prieštaringos praeities neturinčio kūrėjo pavadinimą. Viena žymiausių Salomėjos Nėries kūrybos tyrinėtojų prof. Viktorija Daujotytė sako, kad tragiškas S.Nėries likimas turėtų būti nagrinėjamas mokyklose, kad jauni žmonės susimąstytų kaip jie atlaikytų prievartą ir manipuliavimą.
- Prof. Daujotyte, jūs esate pasakiusi - tauta pasisako apie save ir elgesiu su savo talentingaisiais. Kaip suprantu parašėte tai mąstydama apie Salomėją Nėrį. Kaip atsparą pokalbiui apie ją aš pasirinkau Jono Aisčio refleksiją:
- „Nėris yra didžiausia lietuvių poetė. Manau, kad ji turėjo pilną teisę pasirinkti tokią politinę orientaciją, kuri jai atrodė pati geriausioji, bet josios bendradarbiavimą su okupantu negaliu vadinti kitaip, kaip tiktai tėvynės išdavimu. Gali man kas prikišti, kad jinai buvo tiktai poetė, kad jinai nei trėmė, nei žudė, o tiktai eiles Stalinui ir partijai rašė. Bet žodis taip pat ir vergia, ir tremia, ir žudo, ir jeigu manęs kas paklaustų, kas daugiau pasitarnavo rusų revoliucijai: ar jos budelis Dzeržinskis, ar jos poetas Majakovskis, tai atsakyčiau, kad Dzeržinskį baigia užmiršti aukos ir istorija, o Majakovskį ir šiandien su pasigardžiavimu kartoja visa Rusija (ir ne vien Rusija) /.../ Panašiai ir Nėries neeilinio talento palieti nuodai dar ilgai veiks ir klaidins." ( Draugas, 1964.X.17)
- Šiais laikais kalbame apie informacinius karus dėl protų, kur žodis yra ginklas, valstybė mėgina ruošti programas, kaip apginti piliečius nuo informacinių atakų. Ar galėtume dabar laikytis Aisčio formulės, kad Nėris didžiausia lietuvių poetė, bet bendradarbiavime su okupantu ji buvo ir tėvynės išdavikė?
- Visos formulės yra labai pavojingos, kai kalbame apie kūrybą, kultūrą, dvasią. Pasakyti, kad S.Nėris yra didžiausia lietuvių poetė nėra sunku. Tai yra tiesa be išlygų, tai nėra formulė. Poezijos į formulę negali suvesti. Dėl tos kitos Aisčio citatos dalies aš esu kitaip mąstanti. Negaliu sutikti su šita formule, jai priešinuosi, bet neneigiu teisės nei Aisčio, nei kitų žmonių šitaip formuluoti. Bet pati nesutinku su šita formuluote. Turiu daug argumentų, permąstytų per ilgą laiką.

Staigiai iškelkime paprastutį klausimą: kiek mes turime herojų iš to laiko? Iš 1940 metų, iš okupacijos, aneksijos pradžios? Ką minėtume kaip herojinės laikysenos žmones tuo momentu, iki karo pradžios? Kur tie mūsų herojai, prieš kuriuos nulenkiame galvą? Pradėkime nuo prezidento, kariuomenės vadų, generolų, kultūros didžiųjų žmonių, išmintingų universiteto profesorių, Vinco Krėvės - Mickevičiaus, kur jie, tie herojai? Tada kitas logiškas klausimas - kodėl tik Salomėjai yra tokie rūstūs teisėjų žodžiai?

- Apie Krėvę Midaugas Tamošaitis jau parašė politinę biografiją „Rašytojo tragedija politikoje" - apie Krėvės kolaborantišką laikyseną ir jo pasirašytus valstybę laidojančius dokumentus.
- Skaičiau visas tas knygas. Labai lengva yra nuteisti ir Krėvę, ir gana nesudėtinga nuteisti Salomėją Bačinskaitę-Bučienę. Bet visi tyrinėtojai, politologai, kurie kalba apie Krėvę, kalba apie asmenį, profesorių, bet ne apie rašytoją, menininką, kūrėją. Nes kai atsistoja Šarūnas, Krėvės sukurtas Šarūno elgesys, kai pasirodo Skirgaila, iškyla sudėtingas, prieštaringas ir neaprėpiamas žmogaus pasaulis. Problemų ima daugėti. Vienos tokios aiškios tiesos nėra. Tai nereiškia, kad aš besąlygiškai kalbėdama išteisinu, ar keliu ant kokio nors pjedestalo. Ne, toli gražu.

Mes visi labai norėtumėm herojiško elgesio, tragiškų likimų, pasiaukojimų, didingų, ryškių atsisakymų. Deja, to su mumis tuo metu neatsitiko. Vadinasi, žmonių situacijos buvo arba galėjo būti labai sudėtingos, dramatiškos. Kokia iš tiesų buvo S.Nėries situacija mes nežinome. Aistis sako - ji pasirinko. Ar mes turime galimybių pasakyti, kad tas pasirinkimas buvo laisvas jos valios pasireiškimas? Kiek tame pasirinkime buvo prievartos, kiek manipuliacijos? Galim gerai įsivaizduoti, kad Lietuvos inteligentai, kultūros žmonės ir ne tik jie susidūrė su labai profesionaliai parengta manipuliacine sistema, sugebančia valdyti žmones, pasiremti jų silpnumais, suteikti kažkokią perspektyvą, įsukti, viena ranka žadėti malonę, o kita - labai aiškiai grasinti.

Ar mūsų tautos patirtis nepakankama, kad matytume, kokių galimybių šita sistema buvo sukūrusi žmonių protų ir likimų valdymui? Mano įsitikinimu, S.Nėris buvo įsukta į šitą nežmonišką, sakytumėm velnišką apgaulės sistemą. Ji nebuvo politikė, vadinasi, neturėjo to politinio žmogaus užsigrūdinimo. Žinojimo, kad toje politinėje terpėje ne kiekvienas žodis reiškia tai, kas juo tiesiogiai sakoma. Kad žmogaus dvasia turi būti labai budri, įsitempusi, nepasitikinti, pasirengusi tam, kas gali su ja atsitikti. Turbūt galima taip apibendrinti - mūsų tauta pateko į šitą laiko tarpą nuo 1940 m. iki pokario morališkai nepasirengusi tokiems išbandymams. Nežinau, ar ji galėjo būti pasirengusi, bet tikrai nebuvo pasirengusi.

Kodėl nuolat vis grįžtame prie S.Nėries? Reikia paklausti šio klausimo pagaliau. Kodėl yra poreikis? Nes čia yra mazgas. Žmonių lemčių, likimų, silpnybių, neatlaikymų mazgas. Nematyti, kad S.Nėris sumokėjo labai aukštą kainą už visą tą savo gyvenimą, už poemą apie Staliną, neįmanoma. Ji sunyko. Jos ankstyva mirtis, jos mirtina liga yra to gyvenimo pasėka. Ji neteko jėgų gyventi.
- Aistis dar rašo: „Kairumo ji griebėsi kaip skęstantis šiaudo, ne kaip gyvenimo tikslo ar išganymo". Kaip jums regisi tas S.Nėries posūkis arba perėjimas į Trečio fronto gretas? Aistis pasakoja, kaip ji 1931 m. su kitais trečiafrontininkais išeidama iš steigiamojo lietuvių rašytojų susirinkimo energingai kaukšėjo kulniukais. Ar jis buvo neišvengiamas, kaip pamatinio poeto konflikto su aplinka išraiška?
- Iš dalies taip, juk tai buvo žingsnis kardinaliai į kitą pusę iš ateitininkiško, katalikiško pasaulio rato. Daug ką lėmė jos vidiniai asmeniniai impulsai. Nusivylimas mylimu žmogum, meilės dramos jutimas, virpanti jos būtis, širdis. Ji troško kažkokio ryškaus judesio tame savo nusivylime. Ji jautėsi išduota kaip mylima ir mylinti moteris. Greičiausiai tai galėjo būti bandymas parodyti savo stiprybę. Mums propagandinė sovietinė ideologija suformavo akcentus, kurie nėra teisingi. Mokykloje beveik atmintinai mokėmės S. Nėries pareiškimą apie įstojimą į Trečią frontą, o juk aiškiai žinoma, kad tai ne jos rašyta. Parašyta Bronio Railos, trečiafrontininko. Galimybė pamatyti, koks buvo jos būdas ar charakteris yra čia. Ji pasirašė ne savo pačios rašytą tekstą visiškai negalvodama, koks tai svarbus dokumentas. Ji turėjo pasižiūrėti ir pasakyti: „tai ne aš, tai ne apie mane, aš negaliu pasirašyti to." Ji pasirašė jį, dar daugiau, ji bandė savo kūrybą modeliuoti pagal tą svetimą, jai įteiktą programą, rašyti apie piatiletkas, apie matrosus ir taip toliau. Ji elgėsi kaip pasimetęs žmogus.

Praėjus kiek laiko, jos protinga, kieto charakterio, įžvalgi bičiulė Halina Vilčinskaitė parašė jai laišką, kuriame buvo puikūs žodžiai, kurių esmė - „tu esi gera žvėriena, ir būsi medžiojama". Trečiafrontininkai buvo gana įžvalgūs, jie žinojo, kad Nėris suteiks jiems didelių dividendų. Jeigu jau Salomėja su jais, vadinasi Trečias frontas yra stiprus. Jos bičiulės įžvalga pasitvirtino su kaupu, S.Nėris buvo sumedžiota pati pirmoji, suvokiant, kad jeigu sumedžiosime šitą Lietuvos sielą, šitą kalbančią, giedančią talentingiausią lietuvių poetę, jeigu ji tai padarys, vadinasi, lietuvių tautos galiomis ir toliau bus galima manipuliuoti.

Šitoje vietoje yra labai skaudaus mąstymo teritorija. Šiuo būdu ji be abejo silpnino lietuvių tautą. Čia nieko naujo, pagal Vydūną kiekvienas tautos narys savo stiprumu stiprina tautą, silpnumu ją silpnina. Tas mąstymas vestų prie naujų problemų, tik neišeitume iš to rato, kad žmogaus likimas yra prieštarų kamuolys. Dideliuose, sudėtinguose likimuose, didelių kūrybinių galių likimuose, tokioje įspūdingoje prigimtyje kaip Salomėjos visos prieštaros išryškėja itin aštriais kampais.
- Jūs savo knygoje „Mintys, pastabos, fragmentai" pateikiate išeivijos poetės Julijos Švabaitės liudijimą, neva jai Juozas Lukša - Daumantas, legendinis partizanas Vokietijoje pasakė, kad partizanai neturi nieko prieš Salomėją Nėrį, kad ji yra palikusi rankraštį partizanų rankose. Tai legenda?
- Taip, J.Švabaitė man tai parašė laiške, paskui tai ir išspausdino, ir ji taip tiksliai piešė tą situaciją, kur tada sėdėjo kun. Mykolas Krupavičius, kur sėdėjo kiti, kas buvo tie žmonės. Tai dalykai, kuriais galima arba pasitikėti, arba galima atmesti. Jie nėra niekaip dokumentuoti. Bet šitaip galėjo būti. Partizanų leidiniuose buvo spausdinami S.Nėries eilėraščiai, tarp jų ir „Tolimas sapnas". Kas turima galvoj, kai J.Švabaitė kalba apie tą rankraštį, sunku pasakyti. Ar turimas galvoje tas raktinis, skausmingai budintis mūsų sąmonėje sąsiuvinis, kuris turėjo būti su ja jos paskutinėmis dienomis ligoninėje? Ar turimas galvoje rinkinio „Prie didelio kelio" nuorašas? Iš jo partizanams, ir ypač šviesaus proto ir intelektualinio pasiruošimo J.Lukšai-Daumantui, turėjo būti aišku, kas yra su S.Nėrimi įvykę.

Mano nuojauta sako, kad greičiausiai tai galėjo būti „Prie didelio kelio" nuorašas. Bet galėjo būti ir tas sąsiuvinis, apie kurį taip skaudžiai ir mįslingai kalbama. Kurį tikriausiai, kaip aš ne pirmą kartą pereidama tą kelią tikiu, paėmė kunigas Juozas Gustas po išpažinties. Bandau atsekti tą kelią, man lyg ir pasisekė sumegzti tuos ryšius. Jis galėjo būti perduotas Vilkaviškio, S.Nėries krašto, klebonui kun. Konstantinui Ambrasui, kuris turėjo ryšių su užsieniu. Jis tikrai galėjo tą sąsiuvinį perduoti į laisvąjį pasaulį.

Kita vertus, nemanyčiau, kad tame sąsiuvinyje bėra kažkas esmingai keičiančio tą vaizdą, kuris yra susiklostęs iš rinkinio „Prie didelio kelio", arba iš to sąsiuvinio, kuriame pradėta rašyti tarsi išpažintis. Bet tik pradėta. Neabejoju, kad sąsiuvinis tikrai buvo, Salomėja negalėjo likti be to, kame sudėtų savo vidinės kalbos begalinį bangavimą, judėjimą. Ji negalėjo būti nerašanti.

Kur prasideda ypatinga S.Nėries likimo argumentacija? Man atrodo, kad ji prasideda jos paskutinėmis dienomis, kai ji jau mirtinai serganti ir niekam nekyla abejonių, kad mirtis čia pat. Kai formuojasi S.Nėries gynybinė siena, užtvara. Su šviesiu liūdesiu galvoju apie tą pirminę gynybinę grandį, kurią sudarė kunigai - kun. J.Gustas, vėliau ištremtas ir tremty miręs, kun. K.Ambrasas, arba jau senyvas kun. Adolfas Sabaliauskas - Žalia Rūta, kuris laiko šv. mišias už Salomėją Nėrį. Arčiausiai toje gynybinėje grandinėje stovi Vincas Mykolaitis - Putinas. Būtent jam ji atidavė vieną „Prie didelio kelio" mašinraštį. Jis jį turėjo, skaitė, pasižymėjo kažką tame rinkinyje. Jis dalyvavo mišiose už S.Nėrį su savo žmona, kalbėjo prie jos karsto. Šita kalba yra turbūt pats įspūdingiausias tekstas iš visko, ką turime iš to laiko. Tai parodo, ką žmogus gali pasakyti, kai pasakyti nieko negalima. Žinoma, ir Sofija Čiurlionienė-Kymantaitė. Ji savo slapstomoje poemoje „Giria žalioji" kalba kaip žinanti. Iš tiesų ji žinojo daug daugiau, negu buvo galima žinoti apie Salomėją. Tokia gynybinė S,Nėries siena. Jūs pacitavote mano mintį, kad tauta pasisako kas esanti tuo, kaip ji elgiasi su savo talentingaisiais. Čia aš pirmiausia turėjau omenyje šią pirmąją gynybinę sieną. Tuos žmones, tuos kunigus.

Tauta jais pasisakė - atsiimsime, kas mūsų, nesvarbu, kad mūsų žmogus skaudžiai suklydo, bet jis talentingas, jis atgailauja. Jis yra mūsų ir mes jį giname. Žinoma, pasisako tauta ir kita dalimi, kai be išlygų kaltina. Kai užmiršta savo pačios troškimą grįžti, ir grįžti, ir grįžti. Tai kiek gi tų vardų XX a. literatūroje turime? Kodėl prie jų grįžtame ir grįžtame. Tai yra tam tikras tautos situacijos aiškinimas.

Šita gynybinė siena man yra argumentų argumentas. Pačiu skaudžiausiu, grėsmingiausiu laiku, kai tas jaunas kunigas, kuris išklausė išpažinties ir, tikėtina, paėmė tą sąsiuvinį, tuoj pat buvo pats suimtas. To sąsiuvinio, tikėtina, jis jau neturėjo su savimi, buvo jį atidavęs. Kokios reikėjo ištvermės, susiklausymo, pasitikėjimo vienas kitu?
- Gal tą S.Nėries sąsiuvinį būtų ne mažiau svarbu rasti, kaip ir Nepriklausomybės akto originalą?
- Visiškai su jums sutinku. Čia labai panašus atvejis. Kaip aš sakau - vargu, ar mes ten rasime daugiau negu ji jau pasakė apie save. Ji galėjo tik tiesioginiu tekstu suformuluoti savo atleidimo prašymą, savo kaltės pripažinimą. Bet kaip tik dėl to. Kaip ir Nepriklausomybės akte - mes juk žinojome, kas jame parašyta, jis juk išspausdintas, o mums vis tiek reikėjo pamatyti kad tai yra. Jeigu mes išvystume tą sąsiuvinį, viskas, turbūt, atrodytų kitaip..
- Viena vertus, Aistis rašė: „negaliu kitaip vadinti bendradarbiavimo su okupantu, tik kaip tėvynės išdavimu", bet kitoje vietoje jis klausia - „kas nužudė du jaunu, nepriklausomybės pagimdytu ir užaugintu talentu - Cvirką ir Nėrį"?
Taip, Aistis buvo laisvas pilietis, jam niekas negrėsė, jokių išbandymų iš jo nepareikalavo. Kalbėti iš šito saldaus pasaulio apie mėsmalėje atsidūrusius žmones yra nesunku. Aistis pirma kalba kaip publicistas, lietuvis patriotas, bet staiga prasideda jo paties kaip kūrėjo programa, ir jis neišvengiamai pajunta solidarumą, suvokia, kad tai yra sistemos nužudyti žmonės. Iškankinti ir nužudyti. Pačiame kūrybiniame pakilume, pačioje jėgoje.
- Ar turėtų literatūros mokytojai mokyklose atspindėti ne tik tą faktą, kad S.Nėris yra didžiausia lietuvių poetė, nagrinėti tai liudijančią jos kūrybą, bet pateikti ir jos kaip sistemos aukos kūrybos pluoštą ir biografijos dalį?
- Be abejo, negalima turėti jokių iliuzijų, kad, maždaug, kalbėsime apie poetę, poeziją, o visa kita neliečia. Nėra šitos perskyros. Žmogaus likimas yra vientisas, kūrėjo likimas yra vientisas, o ypač tokios prigimties kaip S.Nėries. Reikia kalbėti apie tai, dar daugiau, galvoju, kad tokiu sudėtingu, tragišku likimu kaip S.Nėries reikia bandyti kalbėti ir į ateitį, kalbėti apie tai jauniems žmonėms, kad kyla tragedijos, kai žmogų dideli išbandymai ištinka visiškai nepasirengusį tokiam moraliniam išbandymui. Žmogus turi iš anksto žinoti, kad juo gali būti manipuliuojama, kad jis gali būti gundomas.

Kūrėjų, žmonių likimai, kurie yra prieš mus, yra likimai, iš kurių turime semtis kažką sau, tvirtinti savyje pamatus, galvoti kaip aš turiu gyventi, save ugdyti, save auklėti - ką turiu imtis iš gyvenimo, kad manęs toks išbandymas nesunaikintų. Kad žinočiau, jog renkuosi sąmoningai, kad nepatekčiau kaip aklas kačiukas į profesionaliai parengtą mėsmalę. Kiek galimybių žmogus turi išlikti tokiomis situacijomis?

Juk neatlaikė lietuvių tauta didžiąja dalimi išbandymo Holokausto situacijomis, ji nebuvo pasirengusi tam, nebuvo pakankamo ugdymo, vidinės sąmonės struktūros stiprumo. Daugybė mūsų jaunų žmonių, kaimiečių, mažo mokslo, mažos patirties, buvo įtraukti į šią kruviną mėsmalę be pačių sąmonės veikimo, kol galiausiai jiems nebuvo kelio atgal. O jeigu kam ir buvo, jis vis tiek buvo per daug sunkus, kad dar galėtų žmogus kaip nors gyventi.

Tas atvirumas žmogaus situacijoms yra mūsų tautai ypač svarbus. Septyniolikmetis yra subrendęs žmogus, jis turėtų sąžiningai pagalvoti - ar aš atlaikyčiau tą prievartą, manipuliavimą manimi, ar imčiausi rašyti tekstą, pasirašyti ką nors? Tos manipuliacijos kartais atrodo tokios paprastos - pasirašyk šitą tekstelį. O kas čia tokio? Kaip tas S.Nėries Trečio fronto pareiškimas... Juk niekas Lietuvai negresia... O iš tikrųjų, tai buvo pirmas kibimas ant šito kabliuko. Kiekvienas turėtume klausti, ką aš būčiau daręs šioje situacijoje, kaip būčiau pajėgęs?

Laikyčiausi bendresnio požiūrio - neatskirčiau nei eilėraščių nuo asmens, nei asmens nuo likimo, nei likimo nuo gyvenimo, nuo daugybės manipuliacijų, piktybinių vienų žmonių, įgijusių galią, žaidimų kitais žmonėmis, kurie tų galių neturi. Kurie turi kažkokių iliuzijų, nes jų sąmonė nėra nuėjusi saviugdos, saviauklos kelio.
- Kažkokias silpnybes jos atrado?
- Būtent, bet tų silpnybių mes turime visi. Yra problema, kaip su jomis žmogus gali tvarkytis. Ar kaukšėti tais kulniukais demonstruojant, kad aš esu stipri ir nuosekli - jau kartą aš čia įstojau, tai ir išeinu? Ar kitais būdais grįžti, kol ne vėlu. S.Nėris yra buvusi ant savižudybės slenksčio, labai aiškiai ir ryškiai, apie tai yra rašiusi. Tiksliau negalima pasakyti kaip eilėraštyje Maironiui: „Ar galėjo iš pusiaukelės sugrįžti,/ ar galėjo tais pačiais keliais?/ Veja, veja pikto dievo rykštė/ atgalios ir atsigręžt neleis". Aisčiui tie eilėraščiai nebuvo žinomi. Jis kalbėjo kaip didis teisusis, bet ir didieji teisieji paprastai turi savo silpnų vietų. Bent tuo, kad jie nežino Salomėjos eilėraščio Maironiui. Bet šiaip ar taip, mes kalbame apie du didelius lietuvių poetus, ir jaučiu pareigą pasakyti, kad Jonas Aistis taip pat yra didis lietuvių poetas.
- Aistis rašo: „Sprendžiant iš Nėries poezijos, atrodo, kad jos sieloje turėjęs įvykti kažkoks baisus ir staigus sielos lūžis, kuris ją sukrėtė iki pačių gyviausių sielos gelmių. /.../ Kas ta jos žaizda, greičiausiai pasiliks paslaptis visiems laikams, nes, atrodo, ji to neatskleidė nei dešinei, nei kairei, anei patiems artimiausiems savo bičiuliams". Čia kalbama apie jos lūžį po mylimojo išdavystės?
- Aistis kalba kaip poetas. A.Greimas, rašydamas apie Aisčio poeziją sako - „jos centre kaip jurgino žiedas išbujojusi žaizda". O Aistis kaip poetas girdi ir nujaučia ir S.Nėries žaizdą, jos paslaptį. Jos negali nebūti. Ji kyla iš poetinės prigimties, kitaip poezija neprasidėtų. Žaizda prasideda labai anksti, tik keičiasi jos gilumas, jos pavidalai. Ji kartais užsitraukia. Trečio fronto laiku ta žaizda buvo atsivėrusi, visame jos elgesyje ji buvo matyti. Paskui ji lyg užsitraukė. Buvo jos Palemonas, vedybos, kūdikio gimimas, ji ramino ir glostė savo gyvenimą. Sodino medžius - Eglės vaikus, kūrė gyvenimą, kaip kad A. Mickevičius rašė „Poną Tadą" - kaip savo būties, likimo raminimą. Palemoną ji kūrė kaip paralelę - bus gyvenimas, žmogiškas, tikras. Žaizda tikrai traukėsi. „Diemedžiu žydėsiu" rinkinį ji parašė iš gyvenimo prasmės jutimo, iš susitaikymo su prasme, kuri sunki, skaudi, bet ji yra. „Ir vienąkart, pavasari,/ tu vėl atjosi drąsiai..." Ji jungė pavasario amžinumą su žmogaus gyvenimo pabaiga („manęs jau neberasi") ir tai labai ramino.

Kiek to laiko jai buvo skirta, ir - vėl ta nauja drama, žaizda iš naujo vėrėsi. Ji rašė tuos mechaninio ritmo Stalino šlovinimo posmus. Bet viduje ta žaizda gilėjo ir vėrėsi, galiausiai ji atsivėrė toje svetimybėje, Rusijoje. Kur ji gyveno dvilypį gyvenimą, rašydama ir tokius eilėraščius, kuriuos spausdino, ir tuos tikruosius. Ir nuo tada žaizda neužsitraukė, kol virto mirtina liga. Tai kitas žaizdos pavidalas.

Ji galėjo prasidėti nuo išdavystės, kai ji jautėsi pati išduota, o paskui žaizdos pavidalas pasisuko kita linkme. Aš negaliu ištarti: „ji išdavė". Bet Salomėja pati vartojo šituos žodžius, ji jautė savo kaltę, matyt, būdavo akimirkų, kai ji sutikdavo, kad jos kaltė neatleidžiama. Sau ji nelinkėjo nieko daugiau, tiktai būti „tėviškės arimų slieku,/ mėlyna rugiagėle rugiuos". Bet kitomis akimirkomis ji tvirtino - „neišdaviau tavęs aš niekad". Paskutinė identifikacija buvo su mirtinai sergančiu žvėrimi: „Neilsėjos, neėdė,/ vilkė bėgo takais"... Alkanas, baimės genamas žvėris - vilkė, tokia buvo paskutinė jos identifikacija. Perėjo visą kelią iki pragaro, iki tokios žmogaus dvasinės būsenos: „Baimės genamą žvėrį/ šaukia miškų gūdi tankmė".
- Bet tauta nenorėjo, kad ji liktų tuose pragaro gniaužtuose?
- Tauta yra žmonės. Mes, kaip žmonės esame įvairūs, turime įvairių požiūrių. Bet bendrasis tikslas - atsiimti, išvaduoti Salomėją. Juk mes ją paliekame okupuotą, kai ją teisiame, kai atsisakome jos. Atrodo, kad Lietuva jau laisva, o Salomėja lieka okupaciniuose gniaužtuose. Reikia padėti jai, einančiai tuo išsilaisvinimo keliu, juk kalbame ne apie bet ką. Jeigu negalime savimi pasikliauti, pasikliaukime Aisčiu. Ji yra didžiausia mūsų poetė.

Man padarė įspūdį perpasakojimas, kaip S.Nėris yra dainuojama kalinių, sunkių nusikaltimų žmonių. Kažkas juose atsiveria, atsidaro, likimas pradeda pulsuoti. Taip veikia menas, jis atveria kažką iš žmogaus, kažką, kas leidžia pasijusti žmogumi, net jeigu už jo nugaros sunkūs nusikaltimai. Kitas pasakojimas apie vienuoles, kurios šventė vienos sesers vienuolės devyniasdešimtmetį. Ji norėjo vienintelės dovanos, kad seserys jai visą vakarą skaitytų S.Nėries eilėraščius, dainuotų, giedotų. Tai buvo jai dovana. Tai rodo, kad jos vienuoliškoje prigimty yra kažkas, kas reikalauja išlaisvinančio, mylinčio, kenčiančio, gyvenimo prado atvėrimo. Tada žmoguje jo paties likimas ima kitaip pulsuoti, kitaip jis pats save jaučia.

Laisvindami Salomėją mes ir toliau laisviname save. Daromės vis mažiau okupuoti, kai laisviname Salomėją iš tų okupacinių gniaužtų. Niekur neužsimerkdami, atvirai į viską žiūrėdami, atsakomybę prisiimdami. Juk negali jos vien šlovinti ir nematyti, ką ji sau padarė. Ji pirmiausia nusikalto sau. Ji išdavė save. Labai skausmingai. Ir čia yra tragedijos šaknis. Nusikalsti sau yra didžiulė kaltė. Ir kančia.
Parengta pagal pokalbį SRTVF remiamai „Žinių radijo" laidai „Vardan tos Lietuvos".

# data[].attributes.attachment_link.title
Viktorija Daujotytė: Salomėja Nėris išdavė pati save

# data[].attributes.attachment_link.description
Vilniaus savivaldybės Atminties kultūros darbo grupė kiek anksčiau paskelbė siūlysianti Vilniaus S.Nėries gimnazijai apsispręsti ir galbūt rinktis prieštaringos praeities neturinčio kūrėjo pavadinimą. Viena žymiausių Salomėjos Nėries kūrybos tyrinėtojų prof. Viktorija Daujotytė sako, kad tragiškas S.Nėries likimas turėtų būti nagrinėjamas mokyklose, kad jauni žmonės susimąstytų kaip jie atlaikytų prievartą ir manipuliavimą.

# data[].attributes.body
1.Nuo kultūringo žmogaus iki gyvūlio nėra tokia didelė riba, ją galima labai greitai perženkti Lek. M. Grigaitis
2.Mąstau, vadinasi egzistuoju – Dekartas (Apšvietos epocha išaukštino protą, ir tikėjo, kad tai gali privesti prie visiškos laimės, tačiau katastrofų laikotarpis parodė, kad racionalus protas be humanizmo gali privesti prie absoliutaus nužmogėjimo)
3.Protas negali visko paaiškinti, mes kartais preiname prie tokių klausimų, Į kuriuos nesugebame rasti atsakymo
4. Išsilavinimas pats nėra savaime jokia vertybė
5. Egzistencinė atsakomybė už kitą žmogų(žmogus pats sprendžia, kaip privalo elgtis ribinėse situacijose)
6.Dievų miške naudojamas groteskas, ironija, paverčia tragediją pamatyti kitaip, tam kad provokuotų žmonių mąstyma ir parodytų kas gali būti žmogus ribinėje situacijoje.
7. Balys Sruoga lageryje nuolatos susidurdavo su mirtimi.
8. Ironijos funkcija – apsisaugoti nuo tikrovės kraupumo.
9. Pats pasakotojas yra jautrus, nemuša, neskriaudžia nieko, filosofiškai apmasto to meto neteisybę.
10. Kiekviena klipata turi savo gyvenimo istoriją.
11. Dalia Sruogaitė – Sruoga taikė teatralizacijos principus(pats buvo teatralas), gyvenimas – kaip teatras prižiūrėtojai – absoliuti valdžia, hipertrofuota vaidyba – perdėta vaidyba, nesuvoki, ar tas personažas vaidina ar ne, kai kurie vaizdai atrodo surežisuoti pakarimas prie eglutės – grotestiškas vaizdas
12.  Sruogos vaizduojamas valdžios apakintas, humanizmą praradęs žmogus yra ir šiandienos skaudi realybė – Sirija, Šiaurės Korėja – politinė galia svarbiau už humnanizmą.

# data[].attributes.attachment_link.title
Lek. M.Grigaitis - Ribinių situacijų vaizdavimo būdai Balio Sruogos romane  ""Dievų miškas""