# data[].attributes.body
Et portræt er et billede af en person. Du har sikkert portrætter af dine venner på din mobil eller andre steder. Billeder, der kan vises frem og som betyder noget for dig, fordi du tænker på personen, når du ser på fotografiet. Måske har du selv taget billederne, og så kan de have en særlig betydning, fordi de også minder dig om den situation, du og vennen var i, da det blev taget. Måske har du fanget noget sjovt eller karakterisk ved din ven. Den slags billeder får fat i mere end ansigtstrækkene, og som fortæller noget om, hvordan personen er inde bag ved udseendet, er gode portrætter. En portrætkunstner arbejde bevidst med at lægge sådan nogle ekstra aspekter ind i sine billeder. En fotograf tager mange billeder, før det helt rigtige udtryk fanges ind. En maler laver ofte mange skitser for at ramme det karakteristiske ved ansigtsudtrykket.

# data[].attributes.body
Kærlighed og forelskelse udtrykkes ofte symbolsk med et rødt hjerte. Hvis hjertet er gennemboret af en pil, betyder det, at kærlighedsguden Amor har ramt det. Den person, hvis hjerte er ramt af Amors pil, er ganske opslugt af sin elskede og kan ingen fejl se hos denne. Kærlighed gør blind, siger man. Kærlighed gør også en smule utilregnelig, for man kan dårligt koncentrere sig om andet end at tænke på og drømme om den elskede. Denne helt fantastiske tilstand er et yndet motiv i kunsten, og vi kan godt lide både at læse og se billeder og film om den, for den kalder på varme følelser (og måske minder) hos os. Vi holder med de elskende, og vi håber, at deres kærlighed får mulighed for at udfolde sig, også selvom den trodser fornuften.

# data[].attributes.body
Francois Boucher: Detalje fra Kærlighedens skydeskive(1758), oliemalerie

# data[].attributes.body
Ligesom i mange store popnumre, er kærlighed lunefuld og ikke altid lykkelig.
Den norske Edvard Munk viser ofte den hårde side af kærligheden. Munch viser et elskende par, der er alene. Men hans pr finder ikke lykken i kærligheden. Næsten alle Munchs billeder har erotik og kærlighed som hovedtema, men de viser den dybe fortvivlelse og ulykke, som kærlighedsdriften kan bringe med sig.

# data[].attributes.body
Edward Munch: Vampyr, 1895, træsnit

# data[].attributes.body
På billedet af de elskende, som han kalde Vampyr, ser vi, hvordan der elskende par er bundet sammen. Det omsluttes af en stor mørk form, der lægger sig om det som en dødsskygge og spærre parret inde. I omfavnelsen er parret filtrer ind i hinanden, eller rettere: manden er filtret ind i kvindens røde hår, der driver som blod ned over hans hoved, og han slipper ikke ud af hendes hvide armes favntag. Tydeligvis har kvinden overtaget, det er hende, der er vampyren og suger livet ud af manden, men han er tvunget i armene på hende af sin kærlighedsdrift.

# data[].attributes.body
Det er vigtigt, at huske at al kærlighed selvfølgelig ikke er romantisk kærlighed. Kærlighed findes i mange forskellige relationer og konstellationer, og kan lige såvel være kærligheden mellem familiemedlemmer som den mellem venner eller elskende.

# data[].attributes.body
Martin Jørgensen: I am all around you, 2019, illustration

# data[].attributes.body
Niels Strøbek: Dronning Margrethe, 1977, oliemaleri

# data[].attributes.body
To menneskers sjælelige og kropslige forening må naturligvis give sig til udtryk i en tæt sluttet form, i et lukket kropssprog. Men den lukkethed et pr udstråler udadtil kan godt være åben indadtil. Det ses tydeligt i Munchs vampyrbillede, hvor kvinden lukker op for manden, men hvor parret er totalt lukket udadtil. På postkortet “Jersey St. Rendezvous” har kvinden næsten sammen form som vampyrbilledet, og alligevel er virkningen den modsatte. Kvinden lukker nok manden ind (ikke i sine arme, men mellem sine ben), men hun søger snarere trøst hos ham, idet det er ham, der afslutter formen opadtil, og det er hans hænder, der holder aktivt om hende. Motorcyklen spiller selvfølgelig også en rolle for forståelsen af billedet. Parret er ikke fanget af en mystisk mørk skygge som Munchs par, de kan køre af sted, når de vil.

# data[].attributes.body
J. Postal: Jersey St. Rendezvous, 1990, postkort (fotografi)

# data[].attributes.body
Man taler normalt om lukket kropssprog, når en person med arme og ben tæt på kroppen lukker sammen om sig selv. Et lukket kropssprog kan være udtryk for indesluttethed, generthed, usikkerhed. Det vil signalere en afvisende holdning til omverdenen. Og det er jo netop det, vi ser på billedet af de omslyngede elskende.

# data[].attributes.body
Er åbent kropssprog viser en frimodig person, der er ved at sprede arme og ben viser imødekommenhed over for omverdenen. Det åbne kropssprog signalerer også større aktivitet end det lukkede.

# data[].attributes.body
Lukket og åbent kropssprog bruges ofte til at karakterisere personer i billeder. Vigtigt er selvfølglig også de signaler, et ansigtsudtryk udsender.

# data[].attributes.body
Nærhed mellem personer kan i billeder aflæses i overført betydning. Det behøver naturligvis ikke betyde, at man elsker hinanden, fordi man står tæt sammen på et billede, men det betyder, at der er nogle (vigtige) relationer mellem personer, der placeres tæt. Øjenkontakt kan også understrege tætte relationer.

# data[].attributes.body
Som alle andre billeder er portrætter historisk bestemte. Tænk bare på, hvordan dine forældres generation ser ud på billeder fra dengang de var på din alder - deres hår, deres tøj, deres briller! Går vi flere hundred år tilbage i tiden, er set anderledes udseende endnu mere påfaldende, og tidens kultur kan være så forskellig fra vores, at vi har svært ved at aflæse billederne. Fx var det et ideal for kvinder i 1400-tallet at have voldsomt svaj i rygge  og fremskudt mave. En kropsholdning i dag ville aflæse som “gravid i 7.måned” og denne misforståelse er jo uheldig for aflæsningen af jomfruportrætter.

# data[].attributes.body
Jan Van Eyck: Arnolfinis bryllup, 1434, oliemaleri

# data[].attributes.body
Henry Heerup: Kærlighed, 1963, maleri

# data[].attributes.body
Også når det gælder aflæsningen af ansigtsudtryk, skal vi tænke på, om det er nyt eller gammelt. Vi kan bare ikke overføre vor tids normer og idealer på andre perioder og kulturer. På ældre billeder (helt op til 190-tallet) var det kun underklassen, der blev vist grinende - adel og borgerskab blev portrætteret med alvorsmine eller et spinkelt smil. Alvor i gamle billeder er et tegn på værdighed og betyder ikke, at personen er ulykkelig.

# data[].attributes.body
Leonardo da Vinci: Mona Lisa, 1503-1506, oliemaleri

# data[].attributes.body
Man kan have mange grunde til at portrættere sic selv. Når man fx bruger et billede til at fastholde en bestemt tid og en bestemt sindstilstand. Måske fordi man vil vise andre, hvordan man har det, eller måske fordi man engang selv vil vende tilbage til sin fortid. Arbejder man som kunstner med selvportræt, kan det være fordi, man vil tilføje noget til sen fotografiske virkelighed, eller måske fordi man vil lære sig selv bedre at kende.

# data[].attributes.body
Frida Kahlo: Den ødelagte søjle, 1944, oliemaleri

# data[].attributes.body
Frida Kahlo er en mexicansk maler, der især er kendt for sine selvportrætter. Hun levede fra 1997-1954. Hendes liv fuldt af smerter og skuffelser, som hun bearbejdede i sin kunst. Som 6-årig fik hun polio, og herefter haltede hun. Som 19-årig var hun udsat for en busulykke, der ødelagde hende ryg og bækken, så hun ikke kunne få børn. Livet igennem var hun udsat for en del (mislykkede) operationer. Ved den sidste fik hun amputeret sit ene ben. Samtidig med sine fysiske smerter, havde hun store ægteskabelige problemer, fx havde hendes mand en affære med hende søster. Alle disse pinagtige oplevelser har hun givet udtryk for i sine malerier, hvor realisme og symboler blandes. Smerten kan fx skildres ved, at hendes ansigt ses på et jaget dyrs krop, gennemboret af pile.

# data[].attributes.body
Leif Sylvester går et skridt videre end Frida Kahlo, idet han abstraherer helt fra den ydre portrætlighed. Hamburger først og fremmest farverne til at vise, hvordan han oplever sig selv.

# data[].attributes.body
Leif Sylvester: Kunstner II, 1990, akrylmaleri

# data[].attributes.body
Vi iscenesætter os selv som aldrig før og lægger billeder ud på de sociale medier af os selv og hinanden. Men hvad kan man fortælle med et portræt? Og hvad vil det sige at iscenesætte en identitet? Sammen med en af museets kunstnere undersøger eleverne portrætgenren og går i dybden med, hvordan den menneskelige identitet er blevet iscenesat gennem tiden. Vi ser nærmere på, hvilke virkemidler kunstnere bruger i deres iscenesættelser af dem selv eller andre og fokuserer på detaljer som fx kropssprog, lys, materialitet, teknik og farver, som kan have stor betydning for den måde, vi oplever værket på. Vi diskuterer, hvordan identitet kan være knyttet til en bestemt tids og et bestemt samfunds opfattelse af fx magt, familierelationer, mande- og kvindeidealer, men også hvordan de iscenesatte portrætter virker på os i dag.

# data[].attributes.body
Temaet KROP OG KØN fokuserer på kunstens og kroppens indbyrdes relationer. Temaarbejdet giver en forståelse af kroppens, kønnets og identitetens rolle og betydning i både den moderne kunst og den aktuelle samtidskunst. Temaet inddrager værker, der dækker en bred vifte af kunstneriske udtryksformer, blandt andet maleri, fotografi, skulptur, videokunst og installationskunst.

# data[].attributes.body
Som en del af vores temaarbejde, skal vi se på den franske billedhugger Auguste Rodin (1850-1917) og hans værker. Rodin anses for at være grundlæggeren af den moderne skulptur.

Rodins skulpturer er voldsomme og dramatiske, og med deres stærke udtryk giver han dem en psykologisk dybde. Men de vidner også om en teknisk nytænkning af skulpturen. Rodin var langt mere optaget af selve skabelsen af skulpturen end det færdige værk; han pillede konstant skulpturerne fra hinanden, forandrede  og iscenesatte dem på nye måder. Gennem disse eksperimenter fornyede han skulpturen.

I denne fornyelse spillede antikkens kunst en helt afgørende rolle. Rodin fandt inspiration i sin egen private antiksamming, der blev en form for laboratorium for ham.

# data[].attributes.body
Ugo Rondinone: I don't live here anymore (Jeg bor her ikke mere), 2000, c-print

# data[].attributes.body
”At spille skuespil er en iboende del af det at være til.”

– Jeff Wall

# data[].attributes.body
Kroppen ændrer sig konstant. Det er et biologisk faktum, at vi fødes, lever og dør. Og i hele denne proces ændrer kroppen sig. Men nu er mennesket jo ikke udelukkende et biologisk væsen. Mennesket er også et kulturelt væsen. Og det betyder, at selvom vi rent biologisk har en krop, så kan vi også vælge at gøre noget med den krop, vi har. I en senmoderne verden kan vi til en vis grad ændre den, forbedre den, ødelægge den, udsmykke den og performe den.

# data[].attributes.body
Alberto Giacometti: Femme debout IV (Stående kvinde IV), 1960

Bronze

# data[].attributes.body
Isolation. Sult. Fortvivlelse. Afstand. Lukkethed. Ord som disse dukker ofte op i tekster om Stående kvinde IV og andre af Alberto Giacomettis karakteristiske, langstrakte bronzeskulpturer. Værket kredser om det at være menneske i en moderne verden, hvor individet i højere grad end tidligere bliver et individuelt projekt. De religiøse og geografiske fællesskaber er væk, og individet får selv ansvaret for sit eget liv. Hvilket kan medføre tvivl, angst og fremmedgørelse.

Den schweiziske kunstner Alberto Giacometti (1901-66) mente, at den synlige verden og menneskets indre verden måtte kombineres, hvis man ville portrættere det moderne menneske. Det var kombinationen af noget set (den synlige verden) og noget følt (den indre verden), Giacometti prøvede at finde frem til i sine skulpturer. ”Dette dobbelte ønske om at studere den ydre verdens store, ukendte område og samtidig give noget af den forunderlige sfære inden i mennesket form.” Sådan skriver den franske forfatter Michel Leiris (1901-90) om Alberto Giacometti og hans kunst.

# data[].attributes.body
Alberto Giacometti: Homme qui marche (Gående mand), 1960

Bronze

# data[].attributes.body
I den brede, offentlige debat er der flere fagstemmer, der ytrer sig kritisk om samtidens fokus på kroppen og dyrkelsen af et særligt kropsideal. Den fejlfri, stærke og disciplinerede krop virker til at være blevet et ideal for både kvinder og mænd. Det er samtidig et kropsideal, der lader til at have indflydelse på, hvordan vi forholder os til mennesker, der ikke opfylder den slags standarder. En mulig konsekvens af dette er, at vi udvikler et snævert og ufleksibelt normalitetsbegreb, som er ekskluderende.

# data[].attributes.body
I relation til den problemstilling tilbyder kunsten et andet perspektiv. Ikke blot den kunst, der er præsenteret i undertemaet DEN FORANDERLIGE KROP, men kunsten i bredere forstand. I kunsten er der mulighed for at udfordre begreber som normalitet og konvention. Kunsten leger, afprøver og eksperimenterer, og kunsten introducerer alternative måder at betragte kroppen og tilværelsen på.

På den hjemlige scene er forfatteren Caspar Eric og kunstnerne Jeannette Ehlers og Lilibeth Cuenca Rasmussen blot tre eksempler på yngre kunstnere, der i deres værker behandler det at være marginaliseret, enten i kraft af at have et handicap, en anden hudfarve eller en anden etnicitet.

# data[].attributes.attachment_link.title
Lilibeth Cuenca Rasmussen: A Living Sculpture that Talks

# data[].attributes.attachment_link.description
Growing up an outsider in a rural area of Denmark, do you put on a show, or do you hide yourself? Performance artist Lilibeth Cuenca Rasmussen tells the story of her life and art, challenging cultural values and transforming pain into new energy.

“I consider myself a living sculpture who talks, the roles help me express things with my words.” Video and performance artist Lilibeth Cuenca Rasmussen (b.1970) was born out of the marriage between a Danish sailor and a Filipino waitress. She grew up in the Philippines and from the age of eight, in a rural area of Denmark. In her art, she often explores socio-cultural relationships, taking her own Danish-Filipino background as her point of departure. Her approach is often humorous, but at the same time critical and sensitive.

In this interview Lilibeth Cuenca Rasmussen talks about her family background and she tells us about some of her most well known works, such as “Family Sha La La” (1998) and how she sees the family as part of the construction of our dysfunctional society. She also talks about working with her body in her performances. “Changing roles is like being a chameleon, changing from one person to another,” she explains, and says that she is a bit of a pleaser, always seeking to grab peoples attention, but also about how her work is an attempt to change pain into something constructive.

In her art Lilibeth Cuenca Rasmussen navigates between different kinds of realities and extremes. Creating perfectly staged theatre performances, music videos and raw documentaries, her work is based on a mixture of personal confessionals and political commitment., approaching issues such as identity, gender and social relations. Lilibeth Cuenca Rasmussen first solo exhibition, Family show, was held in 2000 at the Akershus Kunstsenter at Lillestrøm in Norway, two years before she graduated from the Royal Danish Academy of Fine Arts. She participated in the 2011 Venice Biennale in the Danish pavilion with Afghan Hound: four songs on video plus a live performance. In 2008 she was awarded the Eckersberg Medal of Honour.

Concert clips from ANGER IST POWER, performance live-show at Gimle in Roskilde, arranged by Museum of Contemporary Art, Denmark, 2013.

Lilibeth Cuenca Rasmussen was interviewed in her studio by Christian Lund, 2013.

Camera: Nikolaj Jungersen
Edited by: Kamilla Bruus
Produced by: Christian Lund
Copyright: Louisiana Channel, Louisiana Museum of Modern Art, 2014

Supported by Nordea-fonden