# data[].attributes.headline
תקראו את זה רק אחרי שתענו על השאלות של הפוסט הקודם

# data[].attributes.subject
תקראו את זה רק אחרי שתענו על השאלות של הפוסט הקודם

# data[].attributes.body
תעתיקו את הויקיפדיה שהבאתי את הקישור שלה בפוסט הקודם

# data[].attributes.headline
שלום לבני ישראל

# data[].attributes.subject
שלום לבני ישראל

# data[].attributes.body
מי אוהב מצות?
אז רוצים לשמוע את הסיפור שלהן?
יום אחד בני ישראל, כשהם היו בארץ גושן, רצו לברוח ממצרים.
איך הם ברחו?
תכנסו לקישור ותכתבו את התשובות לשאלות שכתבתי.
יונתן

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
יְצִיאַת מִצְרָיִם היא, בסיפור ה מקראי ולפי אמונת הדתות האברהמיות, שחרורם של בני ישראל מעבדות ל פרעה בהנהגת משה שנשלח על ידי אלוהים. האירוע מתואר בפירוט בספר שמות שב תורה, וזכרו ולקחו מועלים פעמים רבות ב תנ"ך וב מסורת היהודית. לפי הכתוב, בני ישראל זעקו לאל שיושיעם מהשעבוד ארוך השנים ב מצרים, והוא שיגר אליהם את משה נביאו ובידו אותות מופתיים, כדי לדרוש מפרעה שישלחם לעבדו ב מדבר. פרעה סירב, והאל הנחית על המצרים עשר מכות. רק לאחר מכת בכורות נכנע פרעה והתיר לבני ישראל לצאת לשלושה ימים למדבר ולאחר מכן לשוב לעבודה. כעבור שלושה ימים, כשראה שעם ישראל אינו מתכוון לשוב, יצא למרדף בראש צבאו, שהסתיים בנס קריעת ים סוף, כאשר בני ישראל חצו את הים בבטחה והמצרים טובעו בו. חג ה פסח ביהדות נחוג לזכר יציאת מצרים, וה הגדה של פסח מנציחה את סיפור הדברים.

האמונה ביציאת מצרים היא מאבני היסוד בדת היהודית, והסיפור עובר בכל דור מאב לבן כחלק מהמסורת. ההיזכרות בגאולת עם ישראל ובצאתו מעבדות לחירות היא מצוות עשה ב תורה " למען תזכור את יום צאתך מארץ מצרים כל ימי חייך", ולפי פרשנות חז"ל, פסוק זה הוא מקור למצוות אזכור יציאת מצרים מדי יום בבוקר ובערב. הסיפור המקראי, על משמעויותיו הרוחניות ועל סמליו, הוא יסוד חשוב גם ב נצרות וב אסלאם והפך דרכן למופת ולמקור השראה לשוחרי חירות לאורך ההיסטוריה.

השאלה האם בכלל או עד כמה יציאת מצרים נשענת על גרעין היסטורי אותנטי, שנויה במחלוקת בין החוקרים העוסקים ב יציאת מצרים בביקורת המקרא וב אגיפטולוגיה.

בני ישראל, צאצאי יעקב שירדו עמו ל מצרים בגלל ה רעב ששרר בארץ כנען, שוּכּנוּ על ידי יוסף, המשנה למלך המצרי, בארץ גושן. משבעים נפשות הם התרבו והתעצמו עד שאוכלוסייתם היוותה מיעוט ניכר. פרעה מלך מצרים חשש שגידולו של המיעוט הזר יהווה סכנה לביטחונה של מצרים, שכן הוא עלול לשמש כ גיס חמישי במלחמה עתידית, והפך אותם ל עבדים המשועבדים לעם המצרי. השעבוד כלל מיסים, עבודת פרך לצורך בניית ערים, וביצוע כל עבודות השדה השוטפות בממלכה תוך כפייה ו עינויים, במטרה להתיש אותם ולמעט את הילודה בקרבם.

משנוכח לדעת שעבודות הפרך לבדן לא משיגות את מטרתן, שכן "וְכַאֲשֶׁר יְעַנּוּ אֹתוֹ כֵּן יִרְבֶּה וְכֵן יִפְרֹץ", זימן פרעה את המיילדות העבריות ודרש מהן להרוג את כל התינוקות הזכרים בשעת לידתם. המיילדות, שהיו יראות את ה' וסירבו לשתף פעולה עם הגזרה, סיפרו לפרעה שהעבריות בקיאות בחכמת הלידה, ויודעות ללדת לבדן כמו בעלי החיים, ולכן "בְּטֶרֶם תָּבוֹא אֲלֵהֶן הַמְיַלֶּדֶת וְיָלָדוּ". משנוכח פרעה שגם גזרה זו לא מועילה לצמצום הילודה, צווה על כל עמו להשליך ל יאור כל תינוק עברי זכר שנולד, ולהחיות רק את הבנות.

עם מות פרעה, לאחר שנות שיעבוד רבות וגזרות אכזריות, עולה זעקתם של בני ישראל ל אלוהים. הוא שומע אותה וזוכר את בריתו עם אברהם, יצחק ויעקב.

ערכים מורחבים - משה, משה בתיבה (סיפור מקראי)

בעיצומו של שעבוד קשה זה, נולד משה. עקב הגזרה להמית כל בן עברי, הוא מוחבא בבית הוריו במשך שלושה חודשים, ואז מוסתר בתוך תיבת גומא קטנה אותה מניחה אמו בין קני הסוף על שפת ה יאור, כדי שלא ייתפס ויומת כשאר התינוקות. אחותו, מרים, מסתתרת על מנת לראות מה יעלה בגורלו. בתו של פרעה, היורדת לרחוץ ביאור, מגלה את התיבה ונוטלת את התינוק, אף על פי שהיא מבחינה כי הוא מילדי העברים. מרים ניגשת אליה ומציעה לה למצוא עבורו מינקת עברית, והיא לוקחת אותו אל אמהּ על מנת שתניק אותו. בת פרעה לוקחת את הילד תחת חסותה, ומגדלת אותו ב ארמון.

לאחר שבגר יוצא משה, שידע על מוצאו, על מנת לבחון מקרוב את סבלות אחיו. הוא מציל עבד עברי מיד נוגש מצרי, על ידי הריגתו של האחרון. פרעה שומע על האירוע ומבקש להרוג את משה, ש בורח למדין. במדין נושא משה לאישה את צפורה בת יתרו, שיולדת שני בנים: גרשום ואליעזר.

יום אחד, כשהוא רועה את צאן חותנו, מגיע משה אל הר האלוהים חורבה, שם מתגלה אליו האלוהים ב סנה בוער, ומציווה עליו לגאול את ישראל. משה מסרב וחושש שהעם לא ילכו אחריו, אך האלוהים נותן בידו מספר אותות ומופתים להוכחת שליחותו, ומיידע אותו כי כאשר יחזור מצרימה, יקבל את פניו בשמחה אהרן אחיו, שיחלוק איתו את נטל ההנהגה.

ערך מורחב - עשר המכות , קריעת ים סוף

משה הגיע עם אהרן אחיו אל פרעה, ודרש ממנו: "שלח את עמי"! - אך פרעה סרב. משה הדגים את כוחו של אלוהים באמצעות הפיכת מטה הרועים שלו ל נחש מול פרעה. מטה אהרון הפך לתנין, בתגובה לכך כישפו גם חרטומי מצרים את מטותיהם והמירו אותם לתנינים, אך מטה משה בלע את התנינים ששלחו החרטומים. תשע מכות שנחתו על מצרים ופגעו בה, לא הצליחו לשכנע את פרעה לשחרר את ישראל ורק המכה האחרונה, המתת הבכורות, הובילה לשחרורם עד כדי גירושם של בני ישראל.

בני ישראל, ובהם כ-600 אלף גברים מ גיל עשרים ומעלה, יצאו ממצרים אל המדבר, כש עמוד האש ו עמוד הענן ה נסיים ליוו אותם, בעוד ה צבא המצרי החזק דולק אחריהם על מרכבות ו סוסים. כאשר בני ישראל הגיעו ל ים סוף, נקרע הים לשניים (ע"פ חז"ל נקרע הים לשנים עשר גזרים שביל לכל שבט) והם עברו בתוכו. ה' חיזק את לב צבא מצרים להמשיך לרדוף אחרי בני ישראל, והמים חזרו והטביעו אותם בעודם עומדים בלב ים.

ערך מורחב - נדודי בני ישראל במדבר

לאחר היציאה ממצרים, הוביל משה את בני-ישראל אל הר סיני ושם ניתנה להם ה תורה. לזכר מעמד הר סיני בו שמעו בנ"י את עשרת הדיברות מהקב"ה נחוג חג מתן תורה. בזמן ששהה משה על ההר חטאו בני ישראל, בהשפעת ה ערב רב, ובנו עגל זהב וערכו חגיגות פולחניות לכבודו. משה שבר את לוחות הברית בהם נכתבו עשרת הדיברות על ידי ה', והעם נענש קשות. לאחר השמדת העגל והשקיית העם במי חטאת, עולה משה שנית אל ההר על מנת לבקש רחמים על העם מאת הבורא. הוא חוזר אל המחנה כעבור ארבעים יום, ומצוּוה על ידי ה' ל פסל שני לוחות חדשים מאבן, ואז הוא עולה בשלישית אל ההר, על מנת לכתוב את התורה מפי האלוהים ולחרוט את עשרת הדיברות בשנית על לוחות הברית השניים. עם שובו כעבור ארבעים יום נוספים, מקהיל משה את בני ישראל, מעניק להם את התורה מפיו, מציג בפניהם את עשרת הדיברות ומצווה אותם על בניית המשכן.

לאחר מכן התמשכה נדידת בני ישראל במדבר 40 שנה (כעונש על חטא המרגלים), אכלו מן ו שליו, עד הכניסה לארץ כנען. היחידים מדור קבלת התורה שזכו להיכנס לארץ ישראל, הם המרגלים שדיברו טובה על ארץ ישראל - יהושע בן נון ו כלב בן יפונה. משה עצמו לא זכה להיכנס לארץ כנען, בגלל חטא ההכאה בסלע למען יצאו ממנו מים, אך תלמידו, יהושע בן נון, הוביל את בני ישראל לחציית מעברות הירדן, אירוע הידוע בשם מעבר הירדן, בחרבה, מערבה, לתוך ארץ כנען היא ארץ ישראל - ראשיתה של תקופת ההתנחלות.

ערך מורחב - יציאת מצרים בביקורת המקרא

המסורת היהודית מתייחסת לתיאור המקראי של יציאת מצרים וכיבוש הארץ כאל דיווח מדויק על מעשים שהיו. ברם, ככל סיפור מקראי אחר, גם אותו ואת אמינותו ההיסטורית בוחנת ביקורת המקרא באופן ביקורתי ובכליה שלה, והחוקרים נחלקו, במהלך הדורות האחרונים, בשאלות האם ומתי אירעה יציאת מצרים, ובמידת מהימנותו ההיסטורית של הסיפור המקראי.

התיאור המקראי בדבר גודלו של העם, שכלל כשש מאות אלף גברים מגיל עשרים ומעלה, עורר תהיות ביחס לסדרי הגודל של העולם העתיק (אוכלוסיית עיר גדולה בתקופה זו לא עלתה על כמה עשרות אלפי אנשים). יש הרואים בכך מספר טיפולוגי-סימבולי, שאינו משקף את המספר האמיתי של היוצאים ממצרים.[

פרשני המקרא המסורתיים פרשו מספר זה כפשוטו, וטענו כי במשך 210 שנים - 70 נפש אכן התרבו למיליונים, אף על פי שהדבר יצריך שיעורי ילודה גבוהים מאוד (כשישה ילדים למשפחה), דבר זה תואם גם את המובא בדברי חז"ל שנשות ישראל היו יולדות "שישה בכרס אחת", בסה"כ יצאו ממצרים כ-9 מיליון בני ישראל (גברים נשים וטף, ע"פ המתואר בחז"ל) ולצדם תמותת תינוקות מזערית שאינה אופיינית לתקופה זו. לפי פרשנות זו המקרא עצמו מציג את הריבוי המהיר כעניין יוצא דופן, בפסוק: "ובני ישראל פרו וַיִּשְׁרְצוּ וירבו ויעצמו במאוד מאוד ותמלא הארץ אותם" (שמות א, ז).

במקורות המצריים לא נמצא תיעוד מפורש של אירוע יציאת מצרים, אך ישנם מקורות מצריים שנטען כי הם עוסקים באירועים או במיתוסים הקשורים ליציאת מצרים. ביניהם:

פפירוס איפוור - קינה עתיקה המתארת מצב של כאוס חברתי במצרים, ויש בה מספר שורות שמזכירות את עשר המכות.

אסטלת הרעב מתארת את התמודדותו של המלך ג'וסר עם שבע שנות בצורת ורעב בעזרת יועצו אמחותפ. ג'וסר שלט במאה ה-27 לפנה"ס, אך האסטלה הוקמה רק בתקופת בית תלמי, כלומר כ-2500 שנה מאוחר יותר. יש חוקרים שהציעו שהסיפור קשור לסיפור הבצורת בימי יוסף.

אסטלת אל-עריש (כיתוב חריטה שבמקדש מצרי מאל עריש) - הטקסט נחקר ב-1981 בידי האנס גואדיקה, ומתאר את כיבוש מצרים העליונה וגירוש החיקסוס על ידי פרעה טאו השני במאה ה-16 לפנה"ס. יש חוקרים המזהים את החיקסוס עם בני ישראל, ועמנואל וליקובסקי פענח חלקים מהאסטלה כקשורים למכות מצרים ולקריעת ים סוף.

כיתובי קיר במקדש מהמאה ה-15 לפנה"ס באתר ספאוס ארטמידוס - הטקסט נחקר גם הוא ב-1981 בידי האנס גואדיקה, וגם הוא מתאר את הניצחון על החיקסוס - הפעם על ידי המלכה חתשפסות.

במחקר התפתחו בעשורים האחרונים שלוש גישות מרכזיות ביחס לאמינות התיאור המקראי של יציאת מצרים. גישה אחת, הנקראת גישת ה ארכאולוגיה המקראית, סבורה שהסיפור מבוסס על אירוע אמיתי, ושמעשי הניסים ניתנים להסבר כתופעות טבעיות. בהקשר זה הוצעו מספר תאוריות, שטרם נמצא להן ביסוס מדעי. תאוריה אחת גורסת כי יציאת מצרים קשורה להתפרצות הר הגעש בסנטוריני ואף שהיו שתי "יציאות מצרים", בהפרש של 200 שנה זו מזו. בין התומכים בתאוריה זו ה גאולוגית ברברה סילברטסן מ אוניברסיטת שיקגו, בספר "The Parting of the Sea" בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון. ה אגיפטולוג קנת קיצ'ן טוען בספרו " על אמינות הברית הישנה" שמחברי הסיפור המקראי אמנם חיו בתקופה המתוארת, והאירועים המתוארים התרחשו במציאות, והוא מביא לכך מספר ראיות. לדוגמה, לטענתו מידע שנמצא בתורה לא היו ידוע לבני תקופות מאוחרות יותר, והתגלה שוב רק במחקר המודרני.

גישה אחרת, שניתן לכנותה גישת "המיתוס המכונן", סבורה שמדובר בסיפור שהומצא בערך במאה השמינית לפנה"ס בידי הממסד המלכותי-דתי בירושלים בתקופתו, וכי עם ישראל התגבש בהדרגה לקראת סוף האלף השני לפנה"ס בארץ כנען מתושביה המקומיים. הארכאולוג ישראל פינקלשטיין עומד בראש הטוענים שיציאת מצרים וכיבוש כנען אינם תיעוד היסטורי אלא " מיתוס מכונן". לפי דעה זו, מקורו של עם ישראל הוא מתוך העמים הכנעניים שישבו בארץ, וסיבות סוציו-אקונומיות הן שגרמו להבדלת האוכלוסייה הזו משאר האוכלוסייה הכנענית המקומית. פינקלשטיין מציין כי אין ממצאים ארכאולוגיים המעידים על נדודי שבטים בסיני ב תקופת הברונזה המאוחרת, וודאי שלא בהיקף המתואר במקרא, זאת על אף שנערכו באזור חפירות רבות, כולל בתחנות המסע שזיהוין בטוח למדי: קדש ברנע ו עציון גבר. פינקלשטיין מוסיף כי גם הממצאים הארכאולוגיים בארץ ישראל שוללים את התיאור המקראי של סיומה של יציאת מצרים: כיבוש הארץ בידי יהושוע.

גישה שלישית טוענת כי מקורו של עם ישראל בנוודים שהגיעו מחוץ לכנען, אך לא בהכרח ממצרים, והתיישבו בתוכה. לטענת הדוגלים בעמדה זו, אין כל זכר בהיסטוריה המצרית המתועדת לאירועים המתוארים בסיפור יציאת מצרים. חוקר המקרא ישראל קנוהל סבור כי אירוע דומה ליציאת מצרים אכן התרחש, אך בקנה מידה קטן בהרבה מהמתואר בסיפור המקראי, ובהבדלים משמעותיים ממנו (כך למשל מזהה קנוהל את הר סיני המקראי עם הר החרמון ואת ים סוף המקראי עם אגם החולה). הארכאולוג עמיחי מזר סבור שהארכאולוגיה איננה יכולה לקבל את תיאור יציאת מצרים המקראי כמאורע היסטורי, אלא כ" סאגה לאומית". אך בדומה לקנוהל הוא משער ששורשי הסיפור המקראי מתבססים על זכרונות של עבדים מ מוצא שמי שנמלטו מאזור שפך הנילוס אל מדבר סיני במהלך המאה ה-13 לפנה"ס.

לפי ספר מלכים א' שלמה המלך החל בבניית בית המקדש בשנה הרביעית למלכותו, וזה היה בשנת ה-480 ליציאת מצרים. לפי מדרש סדר עולם, החלה מלכותו בשנת 2924 ולכן יציאת מצרים חלה ב-2448 ל בריאת העולם ב מניין לאדם הראשון, שהיא שנת ב'תמ"ט ב מניין הנהוג ושנת 1312 לפנה"ס. אך התיארוך המחקרי המקובל של ימי שלמה הוא במחצית הראשונה של המאה העשירית לפני הספירה, ועל סמך מקורות נוספים יש שהציעו שיציאת מצרים הייתה במחצית השנייה של המאה ה-15 לפנה"ס. לפי הארכאולוג עמנואל ענתי, ניתן לתארך את יציאת מצרים לפי כרונולוגיה מקראית לשנת 1450 לפנה"ס לפי מניין שנים ממלכותו של שלמה או לחלופין לשנת 1550 לפנה"ס לפי מניין שנות שלטון השופטים.

מניין השנים השומרוני מתחיל בכניסה לארץ המובטחת, 40 שנה לאחר יציאת מצרים. לפי המסורת שמבטא לוח זה, יציאת מצרים ארעה באביב שנת 1679 לפנה"ס.

במחקרים העוסקים ביציאת מצרים כאירוע היסטורי, קיימות שתי גישות עיקריות לתיארוכה:

התארוך המוקדם באמצע המאה ה-15 לפנה"ס שחופף במידה רבה את הכרונולוגיה היהודית המסורתית המתוקנת;

התארוך המאוחר באמצע המאה ה-13 לפנה"ס שחופף את הכרונולוגיה היהודית המסורתית ללא תיקון (לעיתים מכונה התיארוך ה"קונבנציונלי", שהיה התיארוך המועדף עד לאחרונה בדיון האקדמי).

תאוריות נוספות מתארכות את יציאת מצרים ל-2100 לפנה"ס, 1600 לפנה"ס (תאוריית התפרצות סנטוריני מוקדמת), 1450-1470 לפנה"ס ( התפרצות סנטוריני מאוחרת), 1150-1200 לפנה"ס ( פלישת גויי הים), ותיארוך מאוחר מאוד של סאיטה ב-650 לפנה"ס.

השיטות לקביעת תיארוך יציאת מצרים מתבססות על ניתוח טקסטים מקראיים, במבחן חפיפה עם התרבות המצרית העתיקה ואירועים היסטוריים שניתן לתארך אותם ביתר קלות. אחד הבסיסים לקביעת התאריך ליציאת מצרים היא אסטלת ישראל של פרעה מרנפתח, המתעדת את מסעו להחזרת השליטה ב כנען בשנת 1208 לפנה"ס ובו מוזכר "ישראל" בין הגורמים שהוכנעו. על שבר כתובת אסטלת ישראל עם רשימת שבויים מה לבנט שמתוארכת לימי פרעה אמנחותפ השני (סוף המאה ה-13 לפנה"ס) מוזכרים עמים כנענים, ביניהם קבוצה הנקראת "ישרל" (Y3-šr-il) אשר יש המבקשים לזהות אותה עם ישראל (לטענתם, באותה התקופה נהגו המצרים לבלבל בין ה הירוגליף שמשמיע את הצליל ס לבין ההירוגליף שצלילו ש), מה שאומר שאם הייתה יציאת מצרים והתנחלות בכנען הרי שהתקיימו לפני מועד כתיבת האסטלה, קריא - מוקדם במאה ה-13 לפנה"ס או לפני כן.

בנוסף, בתעודות מצריות מ המאה ה-14 לפנה"ס מוזכר קדג'רדי שהיה ראש קבוצה או שבט כנעני בשם " איסרו" שיש המזהים אותו עם שבט אשר, על פי התעודות ישב השבט באזור החוף הצפוני של ישראל של היום. האיסרו מוזכרים גם ב פפירוס אנאסטאזי א כבעלי ברית של מצרים בהנהגת רעמסס השני והתחייבו להסגיר מורדים לשלטון המצרי. בהנחה שאכן מדובר בשבט אשר המוכר לנו, ישבו כבר לפחות חלק משבטי ישראל בארץ במאה ה-14 לפנה"ס ויציאת מצרים חלה לפני כן.

רמז עקיף אפשרי נוסף לתיארוך יציאת מצרים הוא פסלון ארכאולוגי הקרוי בשם קוד "דום ברלין 21687", אשר מתוארך למאה 13 או 14 לפנה"ס. על גבי חפץ זה מפורטים עמים אשר הכניע פרעה מהממלכה החדשה במסעו לארץ כנען, כאשר אחת הכתובות חצי מחוקה. לפי אחת הפרשנויות של הכתובת המשוחזרת "ישראל" מפורטת כאחד העמים בארץ כנען ביחד עם אשקלון וכנען. הכתובת המשוחזרת ב"דום ברלין" כמתייחסת לישראל כתובה בכתב חרטומים שונה במעט מזה המשמש באסטלת ישראל, ועל כן אין ודאות ששתיהן מתייחסות לישראל, או רק אחת מהן או אף אחת מהן. אם אכן ישראל כתובה ב"דום ברלין", הרי יציאת מצרים, אם התרחשה, יש לתארך אותה כיציאת מצרים מוקדמת (המאה ה-15 לפנה"ס או לפני כן).

לצד מקדש שהוקם בעבור פרעה איי, נמשך בימי יורשו חורמחב, והושלם רק בימי רעמסס השלישי ב מדינת האבו, נחשף מבנה מקני סוף בסגנון בית ארבעת המרחבים אשר מיוחס לישראלים הקדומים שנהגו לבנות כך את בתיהם בתקופת הברזל בארץ ישראל (1200-586 לפנה"ס), היו חוקרים כדוגמת מנפרד ביטק שהציעו לזהות בכך מגורי עבדים ישראלים או פרוטו-ישראלים במצרים, מה שיכול להתקשר לסיפור יציאת מצרים. לפי הנחה זו נוודים בני שסו-יהו, שייתכן ומזוהים עם ישראלים, מדרום כנען נשבו בידי המצרים והובאו למצרים כעבדים כבר במאה ה-12 לפנה"ס.

הדעה המאחרת ביותר את זמן היציאה היא הדעה המזהה את הפרעה עליו מסופר בתורה, עם רעמסס השני שחי במאה ה־13 לפנה"ס ושיקם את המקום שנקרא "פי-רעמסס", זאת על סמך שמו בלבד. או שמדובר בבנו פרעה מרנפתח שבמצבת הניצחון שלו, הקרויה מצבת ישראל מזכיר את ישראל כעם, אך מעטים סבורים כך שכן מרנפתח מתייחס לבני ישראל כמי שיושבים כבר בארץ ולא כמי שברחו ממנה. גם שיטה זו מסתמכת על ממצאים מהכניסה לארץ ובמיוחד על שינוי בולט במקומות היישוב בארץ ישראל ובסגנוננם, דבר שיכול ללמד על כניסת עם חדש לארץ ישראל.

חוקר ארץ ישראל צבי אילן סבר שניתן למצוא הדים ליציאת מצרים ב אסטלת ניצחון שבנה פרעה מרנפתח, בנו של רעמסס השני מתארת את שובו מאחד ממסעות הכיבוש שלו ב ארץ ישראל, בשנת 1208 לפנה"ס בקירוב. האסטלה, המכונה "מצבת ישראל" משום שמוזכר בה השם "ישראל", מתפאר פרעה מרנפתח בכך שהצליח להכחיד את ישראל. אילן הציג את הטענה שקשה להוכיח אותה באופן חד-משמעי, כי היות שאביו של מרנפתח היה זה שבזמנו התרחשה יציאת מצרים, ולכן היה לו עניין אישי לנקום את עלבון אביו. בין אם נקמתו הצליחה ובין אם לאו, הוא מתפאר בחיסול ישראל במצבה לזכרו[.

נוודי העפירו והשה-סו

בתקופה זו גם נדדו במזרח התיכון ה עפירו וה שסו-יהו. את השם עפירו ניתן לקרוא זאת גם עבירו, חבירו או חפירו, כיוון שהאותיות הללו מתחלפות בכתב המצרי.
העבירו המוזכרים בתעודות רבות מן המזרח התיכון במאה ה־15 לפנה"ס, ובייחוד ב מכתבי תל אל עמרנה. הדמיון הרב בין "עפירו" ל"עברים", כמו גם התעודות המלמדות על פלישתם לארץ־ישראל, מסייעות לטענה שבני ישראל נכנסו אז לארץ, ומשמע שהם גם יצאו ממצרים באותה תקופה. שיטה זו מתאימה למסורת היהודית שצוינה לעיל, וכן לסברה שיוסף מונה למשנה למלך בתקופת ה חיקסוס ויציאת מצרים חלה לאחריו.
השסו-יהו היו ככל הנראה שבט נודדים שנדד באזורי דרום ישראל ו עבר הירדן ונבדל מקבוצות נוודים אחרות בשיוכו ל"יהו" שם המזכיר את השם המפורש, לפי היסטוריונים כ ישראל קנוהל מדובר ב מדיינים, ידוע לנו ש יתרו חותן משה נקרא גם רעואל כלומר היה כהן לאלוהים, וכי המדיינים התנגדו לעשיית פסלי אלים וסגדו לאל במבנה דמוי משכן[, בשרידי המשכן המדייני ב תמנע התגלה גם נחש נחושת המזכיר את נחש הנחושת שעשה משה.

הארכאולוג יצחק מייטליס סובר כי ישנו רמז ליציאת מצרים בהסגת כוחות הצבא של מצרים מצפון סוריה לכנען, בין מסע הכיבוש השני של פרעה אמנחותפ השני שאירע בשנת 1446 לפנה"ס, לבין זה השלישי שאירע בשנת 1444 לפנה"ס. החוקרים טרם מצאו הסבר המניח את הדעת בעניין נסיגה זו, ומייטליס סובר כי היא נבעה כתוצאה מיציאת מצרים שאירעה שנה קודם לכן בשנת 1445 לפנה"ס.

יציאת החיקסוס

דעה נוספת מקבילה בין העדויות על תקופת ה חיקסוס במצרים לבין הסיפור המקראי. בין השנים 1780-1570 לפנה"ס בערך מצרים נכבשה על ידי ה"חיקסוס", עם של נוודים שמיים שפלשו מהצפון וגורשו או שלפחות שלטונם במצרים נשבר בידי פרעה יעחמס שרדף אחריהם לכנען.
בעולם ה הלניסטי של המאות הראשונות לפני ולספירה, רווח הזיהוי בין ישראל לחיקסוס בהתבסס על כתביו של מנתון, כהן מצרי אשר כתב את ההיסטוריה המצרית ביוונית עבור שליטיה ההלניסטים בהתבסס על הידע שנאגר בידי הכהונה המצרית. על פי מנתון עם ישראל גורש ממצרים בשני גלים: הראשון יחד עם גרוש החיקסוס והשני לאחר כמה מאות שנים בעקבות דיכוי מרידת מצורעים שנעזרו בקרוביהם ב כנען.
כתביו של מנתון באשר ליציאת מצרים מצוטטים בספרו של יוסף בן מתתיהו " נגד אפיון", באופן לא מפתיע מקבל יוסף בן מתתיהו את זיהוי יציאת מצרים עם גירוש החיקסוס ודוחה את הזיהוי עם גירוש המצורעים, כך שבהחלט ניתן להניח כי זיהוי יציאת מצרים עם גירוש החיקסוס היה מקובל בקרב חוגי הכהונה והמשכילים בעם ישראל בסוף תקופת בית שני במיוחד לאור העובדה שזיהוי זה תואם את התאריך המקראי של יציאת מצרים.

בעקבות כך זיהו ראשוני החוקרים את יציאת מצרים עם גירוש החיקסוס בסביבות 1580 לפנה"ס. ממצאים חדשים תומכים בכך שהחיקסוס לא היו כובשים אלא היוו אוכלוסייה אוטונומית של אוכלוסייה שמית שהיגרה למצרים. [

קיימת תאוריה המשלבת את זיהוי ישראל עם החיקסוס וזיהויים עם ה"עפירו": לפי התאוריה הזו, בני-ישראל יצאו ממצרים עם גירוש החיקסוס, והגיעו לישראל כשבטי העפירו. חוגים מסוימים לא מקבלים גישה זו, מפני שלפיה הנדודים במדבר נמשכו 200 שנה, ולא 40 כפי שמתאר המקרא. לפי תאוריה אחרת מה שמוכר כ'גירוש החיקסוס' הוא בעצם חיסול ההנהגה האוטונומית שהחלה בשלטון יוסף, בהתאם לנאמר במקרא, והחיקסוס עצמם יצאו ממצרים שנים רבות לאחר מכן. חיזוק לשיטה זו יש שמוצאים בכך ש חתשפסות לכאורה העידה על עצמה שהיא זו שגרשה את החיקסוס.

ישנם חוקרים שסוברים שייתכן ש יוסף ירד למצרים בתקופת ה חיקסוס, מה שמסביר את סיפורי יוסף ואחיו במצרים, ובמיוחד את מינויו של יוסף למשנה למלך, כמו גם את קיומו של "מלך חדש" שלא הכיר את יוסף וחשש מכוחם של זרים. בניגוד לחיקסוס הכובשים, שעודדו זרים לקבל תפקידים שלטוניים, היה לזר כמעט בלתי אפשרי לקבל תפקיד בכיר בשלטון המצרי, לפי תאוריה זו היה המלך אשר לא הכיר את יוסף פרעה יעחמס ויציאת מצרים חלה בזמנו או בזמנו של אחד מיורשיו.[

במאה ה-16 או ה-17 לפנה"ס התפרץ הר געש באי סנטוריני באחת ההתפרצויות הגעשיות החזקות ביותר ב תקופה הנאוליתית. ההתפרצות העצומה השפיעה על כל אגן הים התיכון, גרמה ל צונאמי ענק בים התיכון, רעידות אדמה, ענני אפר שהחשיכו את השמים וירידת טמפרטורות חדה.

להתפרצות הר הגעש ורעידות האדמה יש דמיון רב לתיאור יציאת מצרים בספר תהילים " בצאת ישראל ממצרים... הים ראה וינוס, הירדן יסוב לאחור, ההרים רקדו כאילים" (תהילים קיד: 2-1) ולהחשכת השמש בעקבות ענני האפר יש דמיון למכת החושך וירידת הטמפרטורה החדה עשויה להביא לברד (הברד כמעט ואינו מוכר במצרים). גם מכות מצרים הנוספות ותופעות שונות בזמן יציאת מצרים נקשרות בידי חלק מהחוקרים לתופעות לוואי להתפרצות סנטוריני העצומה. כך, למשל תיאורי עמוד הענן ו עמוד האש מוצעים להיות מזוהים עם הענן הגעשי הסטרטוספרי של סנטוריני שהגיע לגובה מעל 50 ק"מ, ועל אף מרחק של מאות קילומטרים ממצרים היה נראה היטב בכיוון צפון-מערב מעל הים.

ערך מורחב - הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים

לאחר חורבן בית ראשון והיווצרותה של קהילה יהודית במצרים, בקרב האוכלוסייה המצרית החלו להתפתח מסורות על מוצא היהודים, כתגובת-נגד למסורת היהודית על יציאת מצרים. מסורות אלו חלחלו לאוכלוסייה היוונית שהתיישבה במצרים לאחר כיבושה על ידי אלכסנדר הגדול ועם העלאתן על הכתב ביוונית ב תקופה ההלניסטית התגבשו לגרסה אלטרנטיבית שהתפשטה לעולם היווני שמחוץ למצרים, ולאחר מכן גם לספרות הלטינית ולחוגים הגבוהים ב אימפריה הרומית. כל הגרסאות מתארות את יציאת מצרים כגירוש אוכלוסייה מצרי יזום, ולא כיציאה יזומה של אוכלוסיית מיעוט. רוב הגרסאות מציגות את היהודים כמצרים חולים (בעיקר מצורעים), חלקם כזרים שגורשו על ידי המצרים, וחלקם כשילוב של אוכלוסייה זרה ואוכלוסייה מצרית. חלק מהגרסאות מציגות את היהודים כזרים ששיעבדו את מצרים לתקופה מסוימת, עד שגורשו ממנה על ידי המצרים.

הגרסה הקדומה ביותר הידועה לנו של הסיפור המצרי-יווני האלטרנטיבי על מסורת יציאת מצרים הופיעה ככל הנראה ב"אגיפטיאקה" של הקטאיוס איש אבדרה סביב שנת 300 לפנה"ס:

"כאשר בימי־קדם התרגשה ובאה מגפה קטלנית על מצרים, ייחסו פשוטי העם את צרותיהם ליד אלוהית; שהרי עם שלל זרים מכל סוג ומין שחיו בקרבם וקיימו פולחנים שונים של דת והעלאת קרבנות, יצאו הטקסים המסורתיים שלהם עצמם לכבוד האלים מכלל שימוש... לפיכך, גורשו הזרים באחת מן הארץ... לחבל ארץ הקרוי כיום יהודה, שאינו רחוק ממצרים והיה בזמנו ריק מאדם. בראש המושבה הזאת עמד איש בשם משה, שהיה משכמו ומעלה הן בחכמתו והן בעוז רוחו."

ערך מורחב - חיקסוס

ההיסטוריון והכהן המצרי- הלני מנתון, כתב את הגרסה שלו לסיפור יציאת מצרים ב מאה ה-3 לפנה"ס, זמן קצר אחרי הקטאיוס. על פי גרסה זו, המובאת בספר השני של החיבור "דברי ימי מצרים", מתחלקת יציאת מצרים לשתי תקופות שונות, שביניהם הבדילו 500 שנים, ובהם היו מעורבות שתי אוכלוסיות שונות, חלקה אוכלוסייה זרה וחלקה אוכלוסייה מצרית.

מנתון מתאר פלישה גדולה של זרים למצרים בתקופת שלטונו של מלך בשם טימַיוס:

"ופתאום באו מארצות המזרח אנשים בני-בלי-שם, וגברו חילים, ועלו על ארצנו למלחמה וכבשו אותה באפס יד ותפשו את נשיאי הארץ ואחרי זאת שרפו את הערים באכזריות חמה ואת מקדשי האלים החריבו עד היסוד, ובכל יושבי הארץ התעמרו בשנאה את אלה הכו נפש ואת אלה כבשו לעבדים עם טפם ונשיהם."

מנתון מכנה את העם הפולש בשם " חִקסוס", הלחם המילים "חִק" ( Hyk, "מלך" ב כתב החרטומים העתיק הקדוש) ו"סוֹס" (רועה), כלומר "המלכים הרועים". יוסף בן מתתיהו מעיר שבספר אחר של מנתון מופיע פירוש הפוך לשם "חיקסוס", אמין יותר בעיניו: "רועים-עבדים". המילה "חִק" כתובה שם אחרת, בהדגשה גרונית, ומשמעותה "עבדים שבויי מלחמה". לאחר 510 שנות שלטון החיקסוס, הם גורשו ממצרים, ברחו לעיר אווריס והתבצרו בה. בנו של מלך מצרים צר על העיר, אך לא הצליח לכבוש אותה ולכן הגיע עם יושביה להסכם לפיו יוכלו לעזוב את העיר ואת מצרים ללא פגע. מנתון מזהה את 240 אלף בני החיקסוס שגורשו ממצרים עם היהודים:

"והם יצאו מארץ מצרים...למשפּחותיהם עם כל רכושם...ופנו ללכת דרך המדבר אל סוריה...בנוּ להם עיר בארץ הנקראה בזמננו בשם יהודה...וקראו לה בשם ירושלים."

לאחר כ-500 שנים נוספות, אחד ממלכי מצרים בשם אמנופיס החליט לטהר "את כל ארץ מצרים מן ה מצורעים ומיתר האנשים הטמאים", וגירש אותם לעבודה במחצבות ממזרח ל נילוס. לאחר זמן רב, נעתר המלך לבקשת המצורעים והרשה להם לבנות מחדש את העיר אווריס ולהתגורר בה. אולם המצורעים מרדו במלך, בהנהגת כהן מ הליופוליס בשם אוסרסיף, שנתן להם תורה חדשה וציווה אותם שלא לעבוד את אלוהי המצרים. הוא הורה לבצר מחדש את העיר ושלח שליחים אל החיקסוס בירושלים עם הצעה לחבור למצורעים במלחמה במצרים ולשוב לעירם המקורית, אווריס. החיקסוס שהגיעו מירושלים השתלטו יחד עם המצורעים על מצרים, שרפו ערים וכפרים, חיללו מקדשים, טימאו את פסלי האלים ואילצו את הכהנים והנביאים לזבוח את החיות הקדושות ולשחוט אותן. מנהיגם של שתי האוכלוסיות היה אוסרסיף, שכשחבר לחיקסוס שינה את שמו ל"משה".

כעבור 13 שנות גלות, חזרו אמנופיס ובנו רעמסס למצרים, גרשו ממנה את הרועים והמצורעים "ורדפו אחריהם עד הרי סוריה".

סיפור יציאת מצרים ו עלילת המצורעים של מנתון הם בבחינת תגובה לסיפור יציאת מצרים המקראי. ייתכן מאוד שתרגום התורה ליוונית (" תרגום השבעים") במאה ה-3 לפנה"ס היה הגורם שעורר במנתון את החרדה לתדמית מצרים. מנתון בחר שלא לנקוט בעמדת התגוננות על ידי כתיבת דברי הזמה בלבד, שיכולים להתפרש כ אפולוגטיקה וכסימן של חולשה, אלא בחר במתקפה תעמולתית כוללת נגד היהדות והיהודים, על ידי כתיבת "היסטוריה נגדית". עלילת המצורעים של מנתון שימשה תשתית עלילתית לכל מסורות השטנה המאוחרות יותר. ייתכן ולגרסתו של מנתון אף הייתה השפעת גומלין על הגרסה היהודית הכתובה ביוונית. בספר שמות מסופר שידו של משה הפכה "מצורעת כשלג" אך מיד חזרה לאיתנה, אולם עניין הצרעת הועלם בתרגום השבעים וגם על ידי פילון האלכסנדרוני ו יוסף בן מתתיהו, שהסתפקו בכך שהפכה ללבנה. ייתכן והדבר נבע מאי נוחות בגלל עלילת המצורעים.

בהמשך השנים רווחו גרסאות מגוונות של יציאת מצרים כגירוש חולים ומצורעים ממצרים, שהתקבצו יחדיו והתיישבו לבסוף ביהודה. על פי רובן של גרסאות אלו, המגורשים היו למעשה ברובם מצרים, בניגוד לגרסאות הקודמות המתארות (לפחות בחלקם) גירוש זרים.

הסופר המצרי ליסימכוס כתב את התיאור המפורט ביותר של יציאת מצרים שהגיע לידינו מהתקופה ההלניסטית-רומית. ( יוסף בן מתתיהו רואה בו את התיאור העוין ביותר מבין כל הגרסאות לסיפור.) על פי גרסתו יציאת מצרים היא למעשה גירוש כללי של יהודים, מצורעים ו חולי עור בשל ציווי האל אמון, שציווה על מלך מצרים לטהר את המקדשים "מכל האנשים המזוהמים והחוטאים", לגרש אותם ולהטביע אותם בים, כי רק אז תסתיים ה בצורת. הרצח ההמוני של 110,000 המגורשים בוצע באופן חלקי על ידי הצבא המצרי, ואלו שנשארו בחיים התקבצו יחד במדבר, ואז "איש אחד ושמו משה" הציע להתחיל ללכת עד שיגיעו לארץ מיושבת. הוא ציווה עליהם שלא לדבר שלום "לשום בן אדם" ולא לייעץ לו טובה "רק עצת-רשע ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות אשר ימצאו בדרכם". הם הלכו במדבר ולאחר צרות רבות הגיעו לארץ מיושבת "ועשו רעות ליושביה", שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, "והגיעו אל הארץ הנקראה בימינו יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם. לאחר זמן רב, אחרי שגדלו והתחזקו, התביישו היהודים בשם הזה וקראו לעיר "הירוסולימה" (ירושלים).

ההיסטוריון הרומי טקיטוס חזר על עיקריה של גרסת ליסימכוס, תיאר את אבות היהודים כמצרים שהושחתו על ידי נגע ממאיר, וגורשו ממצרים בציווי האל אמון. דרך הסברו העוין של טקיטוס למוצא היהודים הפכה גרסה זו של יציאת מצרים לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית.

המדקדק המצרי-יווני אפיון טען ששמע "מפי זקני מצרים" שמשה היה מצרי יליד הליופוליס, והוא הוציא את המגורשים היהודים ממצרים, שלא היו אלא מצרים מצורעים, עיוורים, פסחים ונגועים במחלות. היהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה".

הסופר המצרי כאירמון סיפר שמלך מצרים גירש אוכלוסייה גדולה של אנשים חולים, שבראשם עמדו משה ו יוסף. כאשר הגיעו החולים הגולים אל פלוסיון, מצאו שם אוכלוסייה גדולה אחרת, שהמלך סירב לתת לה להיכנס למצרים. שתי הקבוצות כרתו ברית ויצאו למלחמה במצרים. כאשר בגר בנו של המלך, רעמסס, גרש את "היהודים" אל סוריה.

ב מאה השנייה לפני הספירה כתב ה מחזאי ה יהודי-הלניסטי יחזקאל הטראגיקן ב אלכסנדריה את ה מחזה " יציאת מצרים" (ב יוונית: Exagoge), שהשתמר רק בחלקו בידי סופרים שונים מהעת העתיקה.

יציאת מצרים מתוארת ב תורה כאירוע נסי, שאותו חולל האל על מנת להביא את עם ישראל לארץ ישראל ולתת לו בדרך את התורה. חלק גדול מ מצוות הדת היהודית, כגון שלוש הרגלים ( פסח, שבועות ו סוכות), המצוות הקשורות בגרים (תושבים זרים), ואפילו מצוות ה שבת, נובעות מיציאת מצרים או קשורות אליה בתורה או ב תורה שבעל פה. לכן מהווה יציאת מצרים מיתוס מעצב בתולדות עם ישראל, בהלכה, בתרבות ובהשקפה היהודית.

גם הסוברים כי יציאת מצרים לא התרחשה בפועל כפי שהיא מתוארת במקרא, אם בכלל, מסכימים שיש למיתוס אודותיה משקל רב בכינונה של האומה. וכך תיאר זאת אחד העם במאמרו "משה": "שהגיבור האמתי של ההיסטוריה איננו האורגינל המוחשי קצר המועד, אלא המיתוס הרוחני שמלווה את האומה, ומהווה לה מקור השראה וחזון."

כסיפור של שחרור לאומי ויציאה מעבדות לחירות, היוותה יציאת מצרים מקור של השראה ותקווה עבור חברות ועמים משועבדים בעת החדשה. ה פוריטנים של מייפלאואר, שנרדפו בידי הכנסייה האנגליקנית, דימו את חציית האוקיינוס האטלנטי ל קריעת ים סוף וראו ב"עולם החדש" את ארץ כנען; העבדים האפריקנים ב ארצות הברית חלמו על חירות עם השיר "Let my people go"; במאה ה-20 מרטין לותר קינג נהג לדמות בנאומיו את השחורים בארצות הברית לבני ישראל במצרים; והססמה "שלח את עמי" הובילה את המאבק למען היהודים שהיו מאחורי מסך הברזל של ברית המועצות.

צבי אילן, אתמולים - מחקרים ותגליות בעברה של הארץ, מודן הוצאה לאור, 1988

פנינה גלפז-פלר, יציאת מצרים: מציאות או דמיון, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב, תשס"ג-2004

יהושע עציון, התנ"ך האבוד, הוצאת שוקן, 1992

ישראל פינקלשטיין וניל אשר סילברמן, ראשית ישראל: ארכאולוגיה, מקרא וזיכרון היסטורי, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2003

יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, גם כך לא כתוב בתנ"ך. תל אביב: ידיעות ספרים 2004: פרק ב' סיפור יציאת מצרים במזמור קיד. עמ' 30-43. פרק טז' 'אבי נתן אותי לאישה לזר הזה': קורות משה ויציאת מצרים במחזה יציאת מצרים ליחזקאל הטראגיקן, עמ' 182-191.

רעמסס השני- פרעה אשר לא ידע את ה', באתר של מקראנט

אברהם גולדשטיין, יציאת מצרים בארכאולוגיה, באתר אמת מארץ.

הרב יצחק פנגר, מרוץ הלפיד, יציאת מצרים והשלכותיה לדורות, באתר הידברות.

הרב ישראל דנדרוביץ, ‏מדוע סירבו בני ישראל ביציאת מצרים לקבל כסף וזהב?, בתוך: קובץ בית אהרן וישראל, גליון קל, ניסן תשס"ז, עמ' קכט-קלז.

עמנואל וליקובסקי, דוגמאות לחוסר ההתאמה בין המסופר בתנ"ך לכרונולוגיה המקובלת, מתוך האתר "התנ"ך והכרונולוגיה של העולם העתיק"

עמנואל וליקובסקי, דוגמאות להתאמה המתקבלת על-פי הצעתו של וליקובסקי לשיחזור המקורות המצריים לבין התנ"ך, מתוך האתר "התנ"ך והכרונולוגיה של העולם העתיק"

יוסי ברכיה, משך שהיית בני ישראל במצרים- עיון בגישת שד"ל, היחידה ללימודי יסוד ביהדות, מספר 794, פרשת בא, תשס"ט, אוניברסיטת בר-אילן

מפת יציאת בני ישראל ממצרים, 1585, היינריך בינטינג, משאב הוראה מאתר החינוך של הספרייה הלאומית

עפרי אילני, ההגדה שלא סופרה: גרסאות שונות מנסות להסיר את המסתורין מעל משה רבנו, באתר הארץ, 29 במרץ 2010

שיעורים על יציאת מצרים, באתר ישיבה(הקישור אינו פעיל, 3.11.2019)

דניאל משה לוי ויוסף רוטשטיין, ‏התנ"ך והארכיאולוגיה - מסורת מול מדע, באתר "דעת"

אילה אביטל, התגלה המקום האמיתי של נס קריעת ים סוף, באתר איילה.

הדר בן-יהודה, יציאת מצרים במפות ובאיורים, באתר הספרייה הלאומית, אפריל 2017

מפות עתיקות של יציאת מצרים, סרטון, אתר החינוך של הספרייה הלאומית

מפות סרוקות בנושא יציאת מצרים, אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית

# data[].attributes.attachment_link.description
יְצִיאַת מִצְרָיִם היא, בסיפור ה מקראי ולפי אמונת הדתות האברהמיות, שחרורם של בני ישראל מעבדות ל פרעה בהנהגת משה שנשלח על ידי אלוהים. האירוע מתואר בפירוט בספר שמות שב תורה, וזכרו ולקחו מועלים פעמים רבות ב תנ"ך וב מסורת היהודית.