# data[].attributes.body
Ti veš, da so jutra kot majhni otroci
in čista svežina odprtega okna
je polna nemira.

Ti veš, da kot sonce se znova rodiva
in nočna tišina minulega dneva
je brezno spomina.

Ti veš, da ljubezen ni prava beseda
in dolgi romani današnjega časa
so polni praznine.

Ti veš, da že dolgo sva sama na poti
in da stopinje neznanega para
so našli le redki.

Zato me že stotič poljubiš kot prvič
in najina zgodba se znova začenja.

Med nama je zopet skrivnostna bližina
in dan bo prepoln hrepenenja.

# data[].attributes.headline
Nekoga moraš imeti rad (Ivan Minatti )                                       Nekoga moraš imeti rad,pa čeprav trave, reko, drevo ali kamen, nekomu moraš nasloniti roko na ramo, da se, lačna, nasiti bližine, nekomu moraš, moraš, to je kot kruh, kot požirek vode, moraš dati svoje bele oblake, svoje drzne ptice sanj, svoje plašne ptice nemoči - nekje vendar mora biti zanje gnezdo miru in nežnosti -, nekoga moraš imeti rad, pa čeprav trave, reko, drevo ali kamen, ker drevesa in trave vedo za samoto - kajti koraki vselej odidejo dalje, pa čeprav se za hip ustavijo -, ker reka ve za žalost- če se le nagne nad svojo globino -, ker kamen pozna bolečino - koliko težkih nog je že šlo čez njegovo nemo srce -, nekoga moraš imeti rad, nekoga moraš imeti rad, z nekom moraš v korak, v isto sled - o trave, reka, kamen, drevo, molčeči spremljevalci samotnežev in čudakov, dobra, velika bitja, ki spregovore samo, kadar umolknejo ljudje.   (K. P. P.)

# data[].attributes.subject
Nekoga moraš imeti rad (Ivan Minatti )                                       Nekoga moraš imeti rad,pa čeprav trave, reko, drevo ali kamen, nekomu moraš nasloniti roko na ramo, da se, lačna, nasiti bližine, nekomu moraš, moraš, to je kot kruh, kot požirek vode, moraš dati svoje bele oblake, svoje drzne ptice sanj, svoje plašne ptice nemoči - nekje vendar mora biti zanje gnezdo miru in nežnosti -, nekoga moraš imeti rad, pa čeprav trave, reko, drevo ali kamen, ker drevesa in trave vedo za samoto - kajti koraki vselej odidejo dalje, pa čeprav se za hip ustavijo -, ker reka ve za žalost- če se le nagne nad svojo globino -, ker kamen pozna bolečino - koliko težkih nog je že šlo čez njegovo nemo srce -, nekoga moraš imeti rad, nekoga moraš imeti rad, z nekom moraš v korak, v isto sled - o trave, reka, kamen, drevo, molčeči spremljevalci samotnežev in čudakov, dobra, velika bitja, ki spregovore samo, kadar umolknejo ljudje.   (K. P. P.)

# data[].attributes.body
Ne bodi kar nisi

# data[].attributes.body
Na svetu si, da gledaš sonce.
Na svetu si, da greš za soncem.
Na svetu si, da sam si sonce
in da s sveta odganjaš - sence.
Tone Pavček
(N. P.)

# data[].attributes.body
Ko brez miru okrog divjam,
prijatlji prašajo me, kam?

Prašájte raj' oblak nebá,
prašájte raji val morjá,

kadar mogočni gospodar
drvi jih semtertje vihar.

Oblak ne ve, in val ne kam, -
kam nese me obup, ne znam.

Samo to znam, samo to vem,
de pred obličje nje ne smem,

in de ni mesta vrh zemljé,
kjer bi pozabil to gorje!

France Prešeren

# data[].attributes.body
Pesem o tistih, ki so drugačni,

ki nosijo močen in samosvoj glas,

za tistimi ostajajo globoke stopinje,

za njimi rodi drugačen se čas.

Tisti, takšni, vsi jih poznamo,

v sebi venomer nosijo smeh,

ki ne trpijo laži in krivice,

ki hodijo včasih po svojih poteh.

Takšni, ki gledajo zvezdne utrinke in čutijo,

če je kdaj kdo na tleh,

ki znajo v ljudeh najti svetlobo

in jim nemir sije v očeh.

Takšni so tisti, ki so baje čudni,

ker ni jim pomembno zlato in oblast,

njim je le važno,

da človek v sebi nosi resnico in čast.

(S..K.)