# data[].attributes.attachment_link.readable_text
15 truncated pyramidal forms are attached to an icosahedral frame. Each has a lens mounted at the narrow end, and a projection screen at the wide end where it meets the frame. When standing inside the Dream house, the viewer can see the 15 screens, onto each of which an inverted view of the surroundings is projected.

# data[].attributes.attachment_link.title
Dream house * Artwork * Studio Olafur Eliasson

# data[].attributes.attachment_link.description
15 truncated pyramidal forms are attached to an icosahedral frame. Each has a lens mounted at the narrow end, and a projection screen at the wide end where it meets the frame. When standing inside the Dream house, the viewer can see the 15 screens, onto each of which an inverted view of the surroundings is projected.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nikolaus Gansterer, Sympoiesis Obersatory, 2019, floor drawing at site specific installation with found materials, mirrors, bamboo, wood, wire, sound, video, 14th Sharjah Biennial, Ice Factory, Kalba, UAE

SYMPOIESIS OBSERVATORY

Nikolaus Gansterer's expansive practice of mapping, performative visualisation and cartographic representations explores the accumulation of interrelated and often ephemeral phenomena and processes that constitute the specific atmosphere of a place. Interested in perception at a body-mind level, Gansterer charts what he calls a 'four-dimensional' map, taking into consideration three-dimensional space and adding the fourth dimension of time, which he plots through changes of matter across durational intervals.

In Sympoiesis Observatory (2019), located in Kalba Ice Factory, the artist creates an atmospheric installation of large-scale mobile sculptures, diagrammatic floor drawings and a sound installation of processed field recordings-all elements of a sympoietic ecology*. A central piece of this 'living system' are two heliostats, mirrored devices that reflects a stable shaft of sunlight at a set target, which turns along with the daily rotation of the earth. Gansterer uses heliostats in this installation to redirect sunlight coming from the roof so that it transforms the indoor space into a chamber of light and shadow.

The artist inaugurates the expanded cinema experience of his installation with a performative activation that resonates with its many micro-movements and changes registered through light, wind, temperature, material, insects and birds. In addition, a collection of the artist's site-specific graphic and sonic recordings of the ice factory's atmosphere are on view along with an essay film made in collaboration with Khadija von Zinnenburg Carroll and Martin Siewert.

* Sympoietic (collectively-producing) systems do not have self-defined spatial or temporal boundaries. Information and control are distributed among components. The systems are evolutionary and have the potential for surprising change. Since they cannot be identified by boundaries, sympoietic systems must be identified by the self-organising factors involved in their generation. (M. Beth L. Dempster, A self-organizing systems perspective on planning for sustainability, thesis, University of Waterloo, Canada, 1998.)

Synopsis of the film essay "Reflecting Relational Traces: Desert Ice Factory, 2019"

Cinema made of sun, wind, heat and other non-human agencies, found on the site of a ruined desert ice factory in Sharjah. Through the watery lens of the ocean the film meditates upon the traces of relations between materials and forces at play in a specific space, observed and recorded in abstract microscopic detail. Capturing the atmosphere of the place in extreme close up, amplified by field recordings turned into a composition by Martin Siewert, with a voiceover by Khadija von Zinnenburg Carroll.

Sympoiesis Observatory, 2019 is a site specific installation with found materials, mirrors, bamboo, wood, wire, wild bee hives and a soundinstallation with Martin Siewert and a video essay in collaboration with Khadija von Zinnenburg Carroll with music by Martin Siewert and Michael Thieke.

Curated by Claire Tancons, part of the Biennial platform "Look for me all around you"

Commissioned by Sharjah Art Foundation at the 14th Sharjah Art Biennial, 2019

Special thanks to Daniel Bemberger for assistance and the SAF technicians and SAF team.

Support by Phileas Art Foundation and BKA - Arts Council Austria

Reviews:

- "Sharjah Biennial 14 is raising the emirate's cultural cachet", Tom Seymour, in: Wallpaper Art, 21.03.2019

- "The Downward Spiral: Sharjah", Dean Kissick, in: Spike Magazine, 13.3.2019

- "Leaving the echo chamber, Looking back at the 14th edition of the Sharjah Biennial", Anna Seaman, in: Hadara Magazine, 06-12/2019

# data[].attributes.attachment_link.description
Nikolaus Gansterer, Sympoiesis Obersatory, 2019, floor drawing at site specific installation with found materials, mirrors, bamboo, wood, wire, sound, video, 14th Sharjah Biennial, Ice Factory, Kalba, UAE SYMPOIESIS OBSERVATORY Nikolaus Gansterer's expansive practice of mapping, performative visualisation and cartographic representations explores the accumulation of interrelated and often ephemeral phenomena and processes that constitute the specific atmosphere of a place.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The Observatory is a land-art piece by Robert Morris located in Flevoland, in the Netherlands. The first version of the project was created by the artist in 1971 for the open air exhibition "Sonsbeek buiten de perken" (" Sonsbeek out of bounds") and built in the dunes near Velsen. A year later, the artwork was dismantled and then it was rebuilt in 1977 in Flevoland.

The Observatory ( here on google maps) consists of two concentric earth mounds (the exterior measuring a diameter of 71 m) crossed by three V-span openings and divided by a ditch. The interior circle is made by a wood structure which supports earth covered in grass and includes four openings, one of them being the entry. Coming through a triangle-shaped tunnel it is possible to get through the exterior circle right through the middle of the land-art work through the East-West axe. The other three openings in the central circle are oriented in order to frame the sunrise in some specific times of the year. The middle steel visor shows the sunrise at the equinoxes. On the northest and southest sides of the circles are two stone wedges, through which the sunrise on the 21 June and on the 21 December are visible.

Morris wanted his observatory to be easily accessible: of his first version of the Observatory, 1971, he says: " I was pleased with the site because people could get to it, and insofar as I do something like that, that is physical I want it to be experienced for what it is. It is important to me that it is there and available "

Since 1965, Morris began his studies on the astronomic observatories of the Neolitic age and this is his first built work which allowed him to materialize these researches. The explicit references to Neolitic sources, expecially Stonehenge, converge in this centric structure, which isolated the spectator while projecting him in the faraway landscape and even the celestial sphere, in close relationship with the cicle of the year and with his ancient history.

Rosalind Krauss relates the Observatory to Stonehenge:

Morris had begun to think about the structures both made (like Stonehenge) and found (like caves) by prehistoric societies to convert the arc of the sun's revolutions into the straight line of the intelligible, arrowlike trajectory, and thus to 'read' the solstices. Observatory (1971) is a massive project through which to think and to experience this culturally ancient notion of marking, which is to say, of entering into a text that one has not oneself written, and that will continue to be produced to the end of solar time.

(Rosalind Krauss, "The Mind/Body Problem: Robert Morris in Series, " Robert Morris. The Mind/Body Problem, Robert Morris (New York: Solomon R. Guggenheim Museum. January-Aprii 1994))

For more informations on the relationships between Prehistoric observatories and land art works, comprising Morris' Observatory, read " Land art: layers of memory - The use of prehistoric references in land art", a thesis by Iris Amizlev at the University of Montreal (1999). " A Neolithic work such as Stonehenge, with its orientation to the solstices, provides a precedent for Morris's Observatory, Holt's Sun Tunnels, and Charles Ross's Star Axis. " (Beardsley: Probing the Earth)
Further readings:
I labirinti di pietra tra architettura e paesaggio (In Italian)

Robert Morris: Land-Reclamation und Erdmonumente by Thomas Dreher (In German)

Rosalind Krauss: Sculpture in the Expanded Field (already on Socks, here.)
Images via: Thomas Dreher

# data[].attributes.attachment_link.description
The Observatory is a land-art piece by Robert Morris located in Flevoland, in the Netherlands. The first version of the project was created by the artist in 1971 for the open air exhibition "Sonsbeek buiten de perken" ("Sonsbeek out of bounds") and built in the dunes near Velsen. A year later...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Zhrnutie / Anotácia

Betonárna dle předmětu vynálezu je nové generace. Předmětem řešení je určení pro celoroční provoz a rychlou montáž. Betonárna je celokovové uzavřené konstrukce, smontovaná z jednotlivých kompaktních bloků, vybavených příslušným technologickým zařízením při její výrobě. Řešení spočívá v tom, že nosným prvkem rámu betonárny je uzavřeny skelet skříňové konstukce s dávkovacím zařízením kameniva, rozvody energií a temperovaného vzduchu. Rám betonárny, obsahující míchačku s výpustným hrdlem, dávkovací zařízení na cement, vodu, chemické přísady, zdroj tlakového vzduchu, pohon váhového koše a další prvky technologického zařízení, je obložen obvodovými a stropními zateplovacími panely plech ocelový nebo z lehkých slitin, opatřený tepelně izolační vrstvou. Ovládací kabina, obsahující řídicí a kontrolní prvky silnoproudých a slaboproudých obvodů, je umístěna mimo betonárnu. Betonárnu lze využít za ztížených klimatických podmínek v celoročním provozu.

Text
Pozerať všetko
po PIs VYNÁLEZU Lzgo 4 o 4ÚRAD PRO VYNÁLEZY (45) Vydáno 15 04 55 AOBJEVY(75) Autor vynálczu BIDMAN JAROSLAV, LITOMYŠLBetonárna dle předmětu vynálezu e nové generace. Předmětem řešení je ur ení pro celoročni provoz a rychlou montáž. Betonárna je celokovové uzavřené konstrukce,smontovaná z jednotlivých kompaktnich bloků, vybavených přislušným technologickým zařízením při její výrobě.Řešení spočívá v tom, že nosným pgvkem rámu betonárny je uzavřený skelet skřínové konstukce s dávkovacím zařízením kameniva,rozvody energií a temperovaného vzduchu.a další prvky technologického zařízení, jeobložen obvodov mi a stropními zateplova cími panely - p ech ocelový nebo z lehkýchslitin, opetřeny tepelné izolační vrstvou. Ovládací kabina, obsahující řídícía kontrolní prvky ailnoproudých a slabo proudých obvodů, je umistěna mimo betonárnu. Betonárnu lze využít za ztíženýchvynález se týká betonárny sestávající z rámu, v němž je umíetěna míchačka, pohon váhováho košedávkovecí zařízení pro komponenty betonová směsi a další zařízení, který je umístěn na podporách. V jedná z nich je pak umístěno dávkovací zařízení pre kameniva.Doposud známá betonárny obdobnáho typu jsou tvořeny rámem, v němž je ulozene míchačka. Na rám je upevněna ovládací ksbina, do níž bývá eoustředána většina ovládacích prvků. Kabina je jediným místem hetonárny, kde jsou ovládací a kontrolní prvky chárněny před vnějšími vlivy, taktež pak i obsluha betonárny.,RáI obvykle spočíva na šesti podporách. dvou předních a čtyřech zsdních, bližších skládce kameniva. lezi zadními podporná. je uníetěnc dávkovací zařízení pro kameniva.Nevýhoda tohoto řešení spočívá v tom, že montáž betonárny je obtížné s zdlouhavá. Další nevýhodou a nedostatkom obdobných betonáren je, že nejsou bez dodatočných, precmłch a nákladných úprav schopny celoročního provozu.Tyto upravy si doposud musí uživatelé provádět sami v rámci svých možností. Velmi často nejsou úpravy zcela vyhovující jak z hlediska funkce, tak z hlediska bezpečnosti a designu. Při teplotě ovzduší blízke bodu mrazu nelze dávkovat kameniva, vodu, ovládací a kontrolní systémy vykazují poruchy nebo nespolehlivou funkci.Výše uvedené .nedostatky odstraňuje betonárna podle vynálezu tím, že je vytvořena sts-. vebnicovým způsobem sestava zařízení, skládající se z jednotlivých kompaktních, prostorově samonosných monobloků (dílů), která obsahují části technologického zařízení. Kompletní výroba a osazení je provedeno ve výrobním závode. Sestava se skládá z nosného skeletu uzavřené skŕínové konstrukce, obsahující dávkovací zařízení pro kameniva a rozvody energií,dále rámu, obsahujícím míchačku, dávkovací zařízení komponentů, ovládací, regulační a kontrolní zařízení, dále krycího plášte, ovládací kabiny.Tímto řešením se sníží podíl montážních prací v místě instalace betonárny na minimum,výhodou je snedná přemístitelnostběžnými dopravními prostředky. Po smontování jednotlivých monobloků vznikne zcela uzavřený prostor, který lze temperovat. Veäkerá mechanická a elek-e tricka zařízení, dále pak obsluha, jsou chráněny před vnějäími vlivy. Betonárns je schopna celoročního provozu i za těžkýoh klimatických podmínek. Výhodou betonárny podle vynálezuje možnost snadné a rychlé demontáže zpět na bloky a dalšího transportu.Na výkresu je schematicky znázorněn príklad provedení betonárny podle vynálezu. Na základech je ukotven nosný skelet z uzavŕené skřínové konstrukce a podpory 1. K podporám J,a nosnému skeletu a je připevněn rám g, který je obložen obvodovymi zateplovacími panely i a střešními zateplovacími panely á, z materiálu odolávsjícímu klimatickým podmínkám a tepelné izolační vrstvy.V rámu betonárny je umístěna neznázorněná míchačka s výpustním hrdlom 1. .Do spodní části nosného skeletu 3 je zaústěn přívcd g temperovaného vzduchu z neznázornänáho teplo vzdušnáho agregátu. Tento vzduch temperuje jednak prostor neznázorněného dávkovače kameniva, dále pak prostor okolo neznázornéně míchačky. Prístup do prostoru s míchačkou, dávkovacími a ostatními zeřízeními je umožněn schodiětěm 2. Ilimo betonárnu je umíetěna ovládací kabina 1 J.Betonárnu vytvořenou podle vynálezu lze využívat za obtížných klimatických podmínek bez dodateöných, nákladných a pro uživatele ne vždy dostupných úprav. Je zajiitěhe spolehlivá funkce všech zařízení prvků v zimním období, např. zamrzání kameniva v uzávěrech frakoí zsmrzání vody, špatná zpracovatelnost betonových směsi za nízkych teplot.1. Betonárna sestávající z rámu, v něm je umístěna míchačka, pohon váhového koše,dávkovací zařízení pro všechny komponenty betonových směsí a další technologické zařízení, vyznačená tím, že její celek tvoří sestava kompaktních blokñ, jako jsou nosný skelet (2),rám (4) s krycím pláštěn (5) a (6).2. Betonárna podle bodu I, vyznačená tím, že nesmí skelet (2) je tvořen uzavřenou akříňovou konstrukcí.3. Betonárne podle příkladu l a 2, vyznačená tím, že nosný skelet (2) slouží pro4. Betonárns podle bodů 1 až 3. vyznačená tím, že rám (4), obsahující technologágcká zařízení, je obložen krycím pláštěm (5) a (6).

MPK / Značky

Značky: betonárna

Odkaz

<a href="https://skpatents.com/4-220404-betonarna.html" rel="bookmark" title="Databáza patentov Slovenska">Betonárna</a>

# data[].attributes.attachment_link.description
Betonárna dle předmětu vynálezu je nové generace. Předmětem řešení je určení pro celoroční provoz a rychlou montáž. Betonárna je celokovové uzavřené konstrukce, smontovaná z jednotlivých kompaktních bloků, vybavených příslušným technologickým zařízením při její výrobě. Řešení spočívá v tom, že nosným prvkem rámu betonárny je uzavřeny skelet skříňové konstukce s dávkovacím zařízením kameniva, rozvody energií a temperovaného vzduchu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Máj 1961 - výstavba jednej z najväčších európskych sladovní v Trnave. Na archívnej snímke z 23. mája 1961 výstavba sladovne. TASR - Štefan Petráš
O projekte Čierne diery Sme nadšenci. Postupne mapujeme priemyselné dedičstvo na Slovensku, ale aj iné spustnuté objekty, ktoré sa nám zdajú byť zaujímavé napríklad kultúrnym presahom. Sem-tam organizujeme exkurzie, diskusie. Viac na ciernediery.sk alebo Facebooku.
Júl 1980 - na vŕšku Machnáč v Bratislave vyrastá jedenásťposchodová budova Slovenského národného archívu. Budovu z monolitického skeletu vyprojektoval Stavoprojekt. TASR - Štefan Petráš

1976 až 1984 - výstavba Petržalky. TASR - Štefan Petráš a Peter Šimončík

Marec 1963 - výstavba ústredného administratívneho pavilónu Vysokej školy poľnohospodárskej v Nitre. TASR - Viliam Přibyl

Apríl 1980 - výstavba areálu Domu odborov, techniky a kultúry na bývalom Centrálnom trhovisku v Bratislave. TASR - Štefan Petráš

Júl 1963 - výstavba nemocnice na Kramároch v Bratislave. TASR - Viliam Přibyl

September 1972 - záber z výstavby hotela Kyjev na Kamennom námestí v Bratislave. TASR - Štefan Petráš

Máj 1976 - výstavba budovy rozhlasu v Bratislave. Pracovníci Hutných montáží Ostrava dokončili práce na oceľovej konštrukcii. TASR - Štefan Petráš

August 1970 - výstavba novej nemocnice s poliklinikou v Banskej Bystrici. TASR - Štefan Petráš

Marec 1972 - výstavba rehabilitačného strediska a nočného sanatória Baník v kúpeľnom mestečku Bojnice. TASR - Štefan Petráš

August 1967 - výstavba pamätníka a múzea SNP v Banskej Bystrici. Zľava tesári Štefan Kubek a Izidor Kurila v príprave debnenia na betonárske práce. TASR - Ján Valko

Júl 1963 - výstavba novej haly pre nový papierenský stroj na výrobu grafických papierov v celulózovo-papierenskom kombináte v Ružomberku. TASR - Tibor Andrejčák

Február 1980 - montáž rotačnej pece na vápno zo ZSSR v Ružomberku. TASR - Vladimír Gabčo

6. apríla 1962 - na predmestí Bratislavy pri Vajnoroch položili základný kameň na výstavbu nového závodu na výrobu transformátorov, elektrických točivých a zváracích strojov - Bratislavských elektrotechnických závodov. TASR - Štefan Petráš

December 1963 - stavbári Priemstavu budujú nové kapacity Bratislavských elektrotechnických závodov. Pracovníci montujú obvodový plášť jedenásťloďovej výrobnej haly. TASR - Štefan Petráš

Jún 1977 - stavba valcovne gumových zmesí v závode Matador Bratislava v Petržalke. TASR - Vlastimir Andor

Jún 1960 - z výstavby Východoslovenských železiarní pri Košiciach. TASR - František Schingler

Jún 1962 - pohľad na objekt päťstolicového valcovacieho tandemu vo Východoslovenských železiarňach. TASR - Ján Valko

August 1951 - prípravné práce na výstavbu Hutného kombinátu pri Košiciach. TASR - Imrich Gašparík

Júl 1957 - pred otvorením v novom závode Slovnaft v Podunajských Biskupiciach. TASR - Jožo Teslík

Máj 1956 - výstavba hutníckeho závodu v Žiari nad Hronom, v ktorom sa spracúva bauxit. TASR - Imrich Gašparík

Jún 1962 - výstavba v chemickom závode Duslo v Šali. TASR - Štefan Petráš

Marec 1967 - tretia etapa výstavby Dusla v Šali. Z juhoslovanského prístavu Rijeka priviezli ako súčasť anglickej dodávky regenerátor na výrobu čpavku. Zariadenie je 42 metrov dlhé, s priemerom 3,4 metra, váži 40 ton. TASR - Koloman Cích

# data[].attributes.attachment_link.title
Ako vyrastalo socialistické Slovensko. Petržalka, VSŽ, Slovnaft a iné na detailných fotkách (galéria)

# data[].attributes.attachment_link.description
Z archívu TASR vyberáme zdigitalizované snímky socialistickej výstavby v 50. až 80. rokoch. Petržalka, VSŽ, Slovnaft, Duslo, Kramáre, Hotel Kyjev a ďalšie. Po kliknutí na detailný záber v galérii sa zobrazí fotografia v pôvodnej podobe. Tip na lepšie prehliadanie - stlačte F11.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
We heard how dangerous it could get outdoors with all the traffic-crossings, pollen, rays of UV and so on, so we decided to stay inside and paint our walls with a live stream of the outside world...

For those less familiar with such witchcraft, this phenomenon is known as 'camera obscura'...

First decoded by none other than legendary Arabic scientist, Alhazen, the surreal projections of light through a pinhole have been observed across a myriad of generations, eras and cultures - Today it is observed on DIYP.

Using no more than materials essentially considered rubbish, is it astounding to realize this simple manipulation of light we currently bask in is what eventually lead to development of the device currently reshaping the landscape of art (and spurred this DIY culture):

The camera

For the cowardly like-minded, here is how you can experience your perilous surroundings from the dankness of your comfortable room.

Craft Or Die Trying

You will need:

1. A room with a window.

2. A material with which to block the aforementioned window - We used a piece of cardboard or twenty rummaged from a dumpster. However, virtually any material that blocks light will work such as black garbage bags or even a blanket.

3. Tape (Duct tape or gaffers tape will work best due to their opaque nature).

4. Scissors or a knife.

Step 1: Lock your doors, kill the lights and block the windows with cardboard as though you are expecting visitors. Are there any gaps in your shroud allowing light to leak inside (as though a slow trickle of whiskas from a hole in the corner of the catfood bag)? Tape it up - The darker you make the room, the stronger the effect will be.

Step 2: Using your sharp implements of cutting (I.E. scissors, knife or claws in our case), gouge a coin sized hole somewhere in the center of your cardboard curtain.

Step 3: Voilà! (Are we already done?) Sunlight entering through this aperture will now project an inverted image of the treacherous outdoor realm onto your dark walls, floors and ceiling.

CLAWnclusion

Just as your pupil currently projects an inverted image of your dirty computer screen (or LCD if you happen to be part of the smartphone revolution) onto your retina while you read this questionable tutorial, we roll up the catnip and lazily lounge like domestic felines in the achievement of converting our room into a giant eyeball. If we had 35ft film (rather than 35mm) upon the wall, we would perhaps be inside one of the biggest pinhole cameras ever...

In the 15 - 20 minute it takes for our eyes to adjust to the darkness, they become 1 million times more sensitive and we can observe the progression of outside life with nearly as much clarity as a television. Trees blowing the wind, pedestrians crossing roads, cars navigating traffic lights and clouds drifting quietly by.

Depending on the view, shape of your room, position of your window and size of the aperture, you will get drastically varying results. However, this is all part of the fun and the curious allure that drove us (and most likely Alhazen too) to such vivid experimentation.

Taking it Further - a Time lapse

To make this a completely epic experience you can place a camera on a tripod (or pillow) and grab a full camera obscured time lapse. ( see how here)

About The Author

Sending curtains out of style since 2012, Destruction Of Cats are pioneering the cardboard era with photography and art as a unstoppable feline force.

# data[].attributes.attachment_link.title
How To Build A Room Sized Camera Obscura (+ Timelapse) - DIY Photography

# data[].attributes.attachment_link.description
We heard how dangerous it could get outdoors with all the traffic-crossings, pollen, rays of UV and so on, so we decided to stay inside and paint our walls with a live stream of the outside world... For those less familiar with such witchcraft, this phenomenon is known as 'camera obscura'...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Evita Vasiljeva is a Latvian artist based in Amsterdam and Riga who works primarily in sculpture and installation. The objects she creates use basic materials used in construction, old electronics, and other relics of the urban landscape. Their significance is cryptic, and up to interpretation while formally they set up a stage in space to interact between each other and their surroundings. Recent exhibitions have taken place in: Tallinn City Gallery; Nest, Den Hague; Fondation Ricard, Paris; Lustwarande, Tilburg; Latvian National Museum of Art, Riga; ODD, Bucharest; P/////AKT, Amsterdam; and Art in General, New York.

# data[].attributes.attachment_link.description
Evita Vasiljeva is a Latvian artist based in Amsterdam and Riga who works primarily in sculpture and installation. The objects she creates use basic materials used in construction, old electronics, and other relics of the urban landscape. Their significance is cryptic, and up to interpretation while formally they se...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Bedford Square | Princesshay | 11:00 - 16:30

Have your photo taken with a traditional walk-in camera
obscura or a pop-up digital studio managed by Exeter School of Art Photography students. The Unveil'd team will also be on hand.

View images // Light-Play | A Portrait of Exeter

# data[].attributes.attachment_link.title
Workshop | Camera Obscura & Portrait Studio | 15 October - Unveil'd

# data[].attributes.attachment_link.description
Bedford Square | Princesshay | 11:00 - 16:30 Have your photo taken with a traditional walk-in camera obscura or a pop-up digital studio managed by Exeter School of Art Photography students. The Unveil'd team will also be on hand. View images // Light-Play | A Portrait of Exeter

# data[].attributes.attachment_link.description
Originally from Sweden, Anders Gramer is London-based photographer specialising in still life and interiors.

# data[].attributes.attachment_link.description
Bilder zur BauNetz-Architektur-Meldung vom 04.04.2003 : Die letzte Meldung / Kunst und Plattenbau in München - Aktuelle Architekturmeldungen aus dem In- und Ausland, täglich recherchiert von der BauNetz-Redaktion

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Thanks to a DT operative who presumably had the good sense not to overpay for his copy of the small, 1969 book, I Giochi per Bambini di Enzo Mari, I think we have enough information to proceed with the rebuilding of the Maestro's 1968 Carrara playground, The Big Stone Game, preferably at a place with an excess supply of 2.5-meter slabs of travertine:

The dimensions of each slab are 1.25 by 0.08 by 2.5 m. in height; those of the larger openings, 2.5 by 2.5 m., and the side of the delimited square is of 5.62 m. At the centre of each slab (at 1.25 m from the ground, that is, at the eye-level of a small boy) there are two small, identical, and elliptical holes, whose relative position (vertical, horizontal, oblique, etc.), in varying from slab to slab, adds to their individualization.
The interior is paved in slate at the same level as the surrounding green. With slate flooring, such signs and marks as the unconstrained fancy of children's play may demand, can be made.

The whole--in its deliberate simplicity--has a "classical" dimension, and at the same time, has been conceived as a space for the collective life of children--a place for shaking off urban conditioning.

Shake off urban conditioning, my butt. Playing in all those hiding places and looking through all those peepholes will make your kid a streetwise urban ninja by naptime.

Don't give in to the unconstrained fancy of the playground soft surfacing industry's demands, either. Slate, no woodchips!

Previously: giochi per bambini di enzo mari""

# data[].attributes.attachment_link.title
We May Now Rebuild Enzo Mari's Big Stone Game Playground.

# data[].attributes.attachment_link.description
Thanks to a DT operative who presumably had the good sense not to overpay for his copy of the small, 1969 book, I Giochi per Bambini di Enzo Mari, I think we have enough information to proceed with the rebuilding of the Maestro's 1968 Carrara playground, The Big Stone Game, preferably at a place with an excess supply of 2.5-meter slabs of travertine: The dimensions of each slab are 1.25 by 0.08 by 2.5 m.

# data[].attributes.attachment_link.description
Rezeptionsforschung Kunst im öffentlichen Raum

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
poetryconcrete:

Vest-Pocket Park, architecture by M. Paul Friedberg, New York, USA.

PLAYGROUNDS

It is fundamental for the more dynamic development of our children that they be exposed during early childhood to an enriched and stimulating environment. Enrichment runs the gamut of human experience from the physical to the intellectual and the spiritual. It is an adventure which explores the components of the five senses: richness and excitement of color; the emotional responses to light and dark; the mysteries of reflection and refraction, the sensuality of textures - rough, smooth, soft, gritty; the understanding of heat and cold and range of the auditory sensation including echo, cacophony, melody and resonance.

M. Paul Friedberg

(via scavengedluxury)

♦ 3 years ago × modernistplay playground m. paul friedberg

# data[].attributes.attachment_link.description
PLAYGROUNDS It is fundamental for the more dynamic development of our children that they be exposed during early childhood to an enriched and stimulating environment. Enrichment runs the gamut of...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Das Steinskulpturenmuseum für die Fondation Kubach-Wilmsen ist
konzipiert als Museum in der Landschaft, das die Natur und die ganze
Umgebung mit einbezieht. Im Dialog zwischen Skulptur und Natur werden die Menschen die Geschichte des Steins begreifen, die das Werk von Wolfgang Kubach und Anna Kubach-Wilmsen ausmacht."
Tadao Ando, September 2005
Seit 1992 verfolgte das Bildhauerteam die Idee auf ihrem Anwesen mit Blick auf die gewaltige Kulisse des Rotenfels einen Skulpturenpark anzulegen und ein Museum zu errichten.
1999 gründeten sie zur Realisierung dieses Zieles die gemeinnützige Stiftung „Fondation Kubach-Wilmsen". Seit 1996 wird gemeinsam mit dem international renommierten japanischen Architekten Tadao Ando der Bau eines Museums in Bad Münster am Stein-Ebernburg geplant.

Der jetzt zur Ausführung gekommene Entwurf von 2005 besteht im Wesentlichen aus zwei Elementen: Eine translozierte Feldscheune von 1785′, die in eine moderne Betonarchitektur integriert und von freistehenden Betonwänden umgeben ist, die verschiedene Skulpturenhöfe bilden. Neues und Altes stehen sich in einem dynamischen Wechselspiel gegenüber. Öffnungen werden rhythmisch in die Hofwände eingefügt und eröffnen Blickbeziehungen zwischen Architektur, Skulptur und der umgebenden Landschaft. Wände aus hochwertigem Beton umgeben historisches Fachwerk und Höfe auf verschiedenen Ebenen, die durch Treppen und Rampen verbunden sind. Ein reflektierender Wasserspiegel charakterisiert den mittleren, Kiesflächen den oberen und unteren Skulpturenhof. Die gesamte Anlage ist über das Nahetal hinwegschauend auf das Massiv des Rotenfels ausgerichtet. Dieser Fels ist die höchste Felswand in Deutschland nördlich der Alpen und zeigt sich je nach Lichtverhältnissen in den unterschiedlichsten Farbtönen. Das eigentliche Museumsgebäude mit dem wichtig wirkenden Erdgeschoß aus für Tadao Ando charakteristischem Sichtbeton steht im spannungsreichen Gegensatz zu der alten Holzkonstruktion der historischen Scheune. Das große Dach mit einer altdeutschen Schiefereindeckung unterstreicht die Klarheit der Architekturformen.
Das neuerrichtete Museum bietet einen adäquaten Rahmen für die kleinteiligeren Werke der beiden Künstler. Verbindend wirkt das Material: Sichtbeton der feinsten Qualität, wie erwartet eingeteilt in das von anderen Werken Tadao Andos bekannte Tatami-Matten-Maß. Das Erdgeschoß des Gebäudes ist bis auf einen Kern freigeräumt und bildet so einen angenehmen Raum, der sich in die Abfolge der Höfe einfügt. Zudem ist es im gleichen Beton hergestellt, übernimmt das Schalungsraster der umgebenden Wandscheiben und wird auch dadurch Bestandteil der Raumkomposition. Die Höfe sind Orte der Ruhe, ein Gefühl der Geborgenheit stellt sich ein. Die Steinskulpturen sind mit Bedacht in diesem Raumkunstwerk platziert. Lediglich im Obergeschoß des Gebäudes kann der Blick in die Ferne schweifen. Das Museum wird zukünftig für zahlreiche Veranstaltungen und Ausstellungen genutzt werden. Ein Besuch wird dringend empfohlen.
Die Seitenwände des Fachwerks sind in traditioneller Lehmausfachung geschlossen, dagegen sind die beiden Giebelseiten offen und verglast.

Der als Tageslichtmuseum genutzte Innenraum zeigt die gesamte offene Holzkonstruktion, wobei eine eingezogene Galerie zusätzliche Ausstellungsflächen im Mezzanin bietet. Das Museum wird zukünftig für zahlreiche Veranstaltungen und Ausstellungen nutzbar sein.

Die Freilichthöfe mit ihren Außenmauern in der charakteristischen Tatami-Struktur bilden einen spannungsvollen Kontrast von Enge und Weite. Die Wandöffnungen ermöglichen weite Blickbeziehungen in die umgebende nordpfälzische Landschaft.

,,Think global, act local" könnte als einer der Leitsätze für die Bauausführung gelten: Die Entwurfsidee stammt vom japanischen Architekten Tadao Ando, das historische Fachwerk aus einer nur wenige Kilometer entfernten Ortschaft und der Beton aus einem Steinbruch auf der gegenüberliegenden Talseite. Regionaltypische Handwerksarbeiten wie traditionelle Lehmausfachung des Fachwerks
sowie Schiefereindeckung kamen zum Einsatz. Sämtliche Gewerke wurden von ortsansässigen Handwerksbetrieben ausgeführt. Die Ausführungsplanung und deren Umsetzung wurde durch das Planungsteam vor Ort in enger Abstimmung mit dem Büro in Osaka/Japan durchgeführt. Baubeginn war im Juni 2009, die Einweihung konnte im August 2010 gefeiert werden. Das Museum wurde mit einer Gesamtsumme von 1,1 Millionen Euro erstellt. Die Mittel sind durch die Fondation Kubach-Wilmsen sowie Födermittel und Spenden aufgebracht worden.

# data[].attributes.attachment_link.description
„Das Steinskulpturenmuseum für die Fondation Kubach-Wilmsen ist konzipiert als Museum in der Landschaft, das die Natur und die ganze Umgebung mit einbezieht. Im Dialog zwischen Skulptur und Natur werden die Menschen die Geschichte des Steins begreifen, die das Werk von Wolfgang Kubach und Anna Kubach-Wilmsen ausmacht."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Spielplätze und -skulpturen in den DDR:
industriell und individuell
„ In der DDR gilt der jungen Generation die besondere Förderung der Gesellschaft. In der Geschichte der DDR stand stets die Sorge um die Schaffung immer günstigerer Bedingungen für die gesunde, harmonische, für die glückliche Entwicklung der Kinder an erster Stelle " betonte Margot Honecker, Minister für Volksbildung der DDR 1979 zum Internationalen Jahr des Kindes (zitiert in Autorenkollektiv, S. 5).

Aufbauend auf die Gesetze über den Mutterschutz und die Rechte der Frau kamen den Einrichtungen für die Betreuung von Kindern grosse Bedeutung zu, dazu gehörte auch der Raum zum Spiel im Freien. Die Mehrheit der Kinder besuchte entweder Kinderkrippe, Kindergarten oder Schulhort.

Halle-Neustadt, WK II

Die Errichtung von Kinderspielplätzen gehörte ebenso zur Planung von Kindereinrichtungen (sog. Kinderkombinationen), wie zur Planung von Wohnsiedlungen. Bis in die 1970er Jahren kamen neben Sandspielkasten mehrheitlich Stahlrohrgeräte zum Einsatz, zunehmend auch Geräte aus Holz.

Es entstanden aber auch erste Spielskulpturen: so der legendäre Rutschelefant aus Beton. Der seriell hergestellte und weit verbriete Rutschelefant stammt von der Produktegemeinschaft „Kunst am Bau" Dresden. 1962 von den Bildhauern Vinzenz Wanitschke, Johannes Peschel und Egmar Ponndorf entworfen, ging er 1965 in serielle Produktion.

Vinzenz Wanitschke, Johannes Peschel und Egmar Ponndorf:
Rutschelefant (1962)

Die im Westen beliebten Bauspielplätze gab es in der DDR offiziell nicht. Das Ministerium für Volksbildung lehnte sie ab mit der Begründung, dass man das „ungeordnete Hantieren auf diesen Spielplätzen ablehne, und, dass konstruktives und kreatives Spiel in Arbeitsgemeinschaften angeboten werde" (Filz ist Verdichtung, S. 21).

Dank industrieller Bauweise sollte im Fünfjahresplan 1971-1975 die Produktivität im Wohnungsbau gesteigert werden. Dies betraf auch Einrichtungen zur „Verbesserung der Arbeits- und Lebensbedingungen der Bevölkerung", also auch Einrichtungen für Kinder, wie Schulen und Kindergärten, aber auch sog. „Spielanlagen".

Mit dem VIII. Parteitag der SED 1971 kurbelten Partei und Regierung nicht nur den Wohnungsbau an, es begann auch ein neuer Abschnitt in der Kulturpolitik der DDR: Kultur sollte fortan ein massgeblicher Teil in der Gestaltung der sozialistischen Gesellschaft sein. Im Februar 1972 wurde das Amt für Industrielle Formgestaltung (AIF) gegründet, dadurch sollte Design für den Alltag der gesamten Bevölkerung aber besonders für Kinder einen grösseren Stellenwert erhalten. Das AIF bemühte sich, die industrielle Formgestaltung auf dem Spielplatz zu verbessern: „ überall in unserer Republik arbeiten Formgestalter an Projekten, die der Verbesserung der Umwelt unsere Kinder dienen, ihnen das Leben erleichtern und die Bedingungen für eine sozialistische Persönlichkeitsentwicklung ausbauen.„ (zitiert in AIF, 1974)

In Wahrheit verschlechterte sich mit der Gründung des AIF der Status der freien Designer. Vor 1972 war es ausreichend, Mitglied im Verband Bildender Künstler VBK zu sein, um als Designer frei tägig zu sein. Danach waren Hersteller verpflichtet, einen Designauftrag zuerst dem AIF vorzulegen, das diesen dann einem Designer zuwies. (Pfützner, S. 70) Der VBK dagegen unterstützte Künstler und Designer, indem er ein starkes Netzwerk schuf. Die Designer arbeiteten in Arbeitsgruppen zusammen und unterstützten sich gegenseitig. Von den sechs AGs widmet sich „Kind-Umwelt" unter der Leitung von Manfred Schindler dem Design für Kinder.

Ab 1973 wurden vermehrt experimentelle Spielanlagen geschaffen, die einen starken Vorbildcharakter hatten: z. B. Im Volkspark Friedrichshain und im Monbijoupark in Berlin oder die Spielbereiche auf dem Gelände der iga in Erfurt. (Autorenkollektiv, S. 14) Für die iga entwarf Georg Büchner ein modulares Holzspielgerät. Die Hoffnung war, dass die Qualität und Effizienz durch serielle Geräte erhöht werden könnte. In Wahrheit gingen keine oder wenige Geräte in die serielle Produktion obwohl sie in diesem Hinblick gestaltet worden waren.

unten: Hans Georg Büchner: Fertigteil aus Holz für die Ausstattung von Kinderspielplätzen (1974). Hersteller: VEB Wohnungsbaukombinat Berlin, Abteilung Grünanlagen.

Spielplatzdesigner sollten einerseits für die Masse produzieren, andererseits Gegenwelten zur städtebaulichen Monotonie der Plattenbauten schaffen. Um die Monotonie zu durchbrechen, entwarfen Künstler und Designer bildhafte und figürliche Spielskulpturen, so der Holztierzoo im Wohngebeie Leninalle/ Ho-Ch-Minh-Stadt von Günter Schumann.

Andere versuchten den Spagat zwischen seriell produzierbarer und moderner abstrakter Spielskulptur, so die Formgestalterin Ute Fritzsch oder das Gestaltungsatelier GAT bestehend aus den Formgestaltern Peter Rossa, Gunter Wächtler und Wolf-Dieter Schulze. Wie es für freelance-Designer üblich war, mussten sie Aufträge in den Betrieben ausserhalb der staatlich vorgegebenen Produktion ausführen lassen. Die Betriebe hatten kaum die Kapazität, serielle Spielskulpturen zu produzieren. Das oft abgebildete modulare Spielsystem von Roland Löffler und Werner von Strauch von 1969 aus glasfaserverstärktem Polyester, fand beispielsweise keinen Produzenten.

oben: Roland Löffler, Werner von Strauch (Hochschule für Industrielle Formgestaltung Halle): Spielsystem für Kinderspielplätze, Polyester; unten: H. Behr (VEB Stadtgrün Berlin): Spielpark Zillerpark, Berlin-Mitte

Schwedt (Oder) Wohnkomplexe VI (realisiert 1967-1973)

Ein Höhepunkt für das Spieldesign war das Internationale Jahr des Kindes, in dem das Internationale Entwurfsseminar „Playgrounds '79" des International Council of Societies of Industrial Design ICSID im Bauhaus Dessau stattfand. Läutete im Westen das Internationale Jahr des Kindes gewissermassen das Ende des Interesses für das Kind ein, ging die Entwicklung im Osten in eine neue Phase über, in der sich zunehmend auch BürgerInnen für Spielbelange engagierten.

1979 bildete sich in Berlin die Spielwagen-Bewegung, „eine neue Form der Spielförderung und des Spiels in der Stadt". SPIELWAGEN war eine mobile Spielbetreuung: ein Fundus von Material, der in einem umbebauten Möbelanhänger zu den Kindern ins Quartier fuhr. SPIELWAGEN wollte die Kinder am Geschehen der Stadt teilnehmen lassen, wollte sie nicht auf Spielanlagen abschotten. Die BetreuerInnen und BetreiberInnen fassten die ganze städtische Umwelt als Spiel- und Erfahrungsraum auf.

SPIELWAGEN-Gruppen, gebildet aus verschiedensten, nicht-pädagogisch gebildeten Leuten gab es in Berlin, Dresden, Leipzig, Halle, Magdeburg, Potsdam, Gera und Olbernhau (Sachsen). Die Gruppe SPIELWAGEN BERLIN I stand im Austausch mit der Pädagogischen Aktion in München und der polnischen Gruppe pARTner.

Im Laufe des 10-jährigen Bestehens von Spielwagen wurden Projekte und Spielaktionen wie „Spiellandschaft Stadt", „Stadtspiel", ein Bauspielfest und ein Lehmbaufest durchgeführt.

1990 erstritten die Betreiber von SPIELWAGEN den Aufbau eines „Netzwerkes Kinderkultur". Daraus entstand Netzwerk Spiel/Kultur ein gemeinnütziger anerkannter freier Träger der Jugendhilfe und damit Dach unterschiedlichster Projekte und Einrichtungen, u.a. dem „Abenteuerlichen Bauspielplatz Kolle 37″ in Berlin Prenzlauer Berg.

„ Die Gründer des Vereins Netzwerk Spiel/Kultur gehörten zu den Menschen, die bereits in den 1980er Jahren in Berlin Prenzlauer Berg „Erziehung" hinterfragten. Sie kritisierten die gängige Pädagogik und stritten mit ihren Spielaktionen für ein gleichberechtigtes Miteinander von Kindern und Erwachsenen " (zitiert im Jahresbericht 2019 des Verins Netzwerk Spiel/Kultur Prenzlauer Berg e.V.).

©Gabriela Burkhalter

Quellen:
Werner Rietdorf, Neue Wohngebiete sozialistischer Länder, VEB Verlag für Bauwesen Berlin, 1975

Autorenkollektiv, Spielanlagen für Kinder und Jugendliche, VEB Verlag für Bauwesen Berlin, 1979

AIF, Gestaltet für Kinder. Dinge zum Spielen und Lernen (Ausstellungskatalog), Berlin 1974.

Katharina Pfützner, Designing for Socialist Need : Industrial Design Practice in the German Democratic Republic. London: Routledge, 2018. Routledge Research in Architecture.

Heinz Hirdina, Gestalten Für die Serie : Design in Der DDR : 1949 - 1985. Dresden: VEB Verlag Der Kunst, 1988.

Jahresberichte 2018 und 2019 des Verins Netzwerk Spiel/Kultur Prenzlauer Berg e.V.

siehe auch: Peter Fibich: Von Kletterpilzen und Rutschelefanten. Öffentliche Spielplätze in der DDR, in: Die Gartenkunst, Heft 1/2016, S. 119-126

post vom 29. Juni 2020

Wohnkomplex Leninplatz, Berlin, Lenindenkmal

# data[].attributes.attachment_link.description
Spielplätze und -skulpturen in den DDR: industriell und individuell „ In der DDR gilt der jungen Generation die besondere Förderung der Gesellschaft. In der Geschichte der DDR stand stets die Sorge um die Schaffung immer günstigerer Bedingungen für die gesunde, harmonische, für die glückliche Entwicklung der Kinder an erster Stelle " betonte Margot Honecker, Minister für Volksbildung der DDR 1979 zum Internationalen Jahr des Kindes (zitiert in Autorenkollektiv, S.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pietne dielo, Jednoduché, skromné a predsa nepriehľadnuteľné.
Skromné v materiáloch a nárokoch na realizáciu. Bohaté vo výraze, metaforách, posolstve. Nielen statické a mŕtve, odkazujúce na minulosť. Ale aj živé, aktívne, s pohľadom do budúcnosti.
Pietne miesto venované rodine Grünwaldovcov a obetiam holokaustu sa nachádza v Modre, v časti Kráľová. Pamätník je súčasťou uličnej zástavby, v blízkosti sa nachádza kostol, fara, či pamätník obetiam druhej svetovej vojny. Na pozemku stál pôvodne dom s obchodom, ktorý bol počas vojny arizovaný. Objekty chátrali, až kým evanielická farárka Sidonia Horňanová neprišla s návrhom na zriadenie pietneho miesta holokaustu. Ústredným motívom diela je tragický životný príbeh Grünwaldovcov. Po arizácii majetku bola rodina postupne odvlečená do koncentračných táborov. Prežili iba dve zo siedmich detí Jakuba Grünwalda.

Architekt pracoval už iba s torzom poškodených budov. Do rúk sa mu dostala ruina bez strechy. Záchrana objektov bola nerealizovateľná. Finálne riešenie vznikalo s ohľadom na minimalizáciu nákladov a možnosť svojpomocnej realizácie. Prácu z väčšej časti odviedli dobrovoľníci.

Daniel Bartoš navrhol zvyšky stavby odstrániť a nahradiť ich novotvarom. Sieťová oceľová konštrukcia je čiastočne vyplnená kamenivom z pôvodného objektu. Určujúcou časťou návrhu sa tak stala uličná fasáda, ktorá zachováva pôvodné členenie stavebných otvorov. V ľavej časti prútovej steny tak môžeme čítať otvor pôvodnej brány domu, v strednej časti je vstup do obchodu a ďalej menšie otvory okien do obytných miestností. Okná a dvere sú orámované šambránami z oceľového plechu. Na oknách sa zachovali aj pôvodné kované mreže, ktoré sú tu znova osadené.

Prútová stena je doplnená o porast ťahavých rastlín, čím sa v konečnom dôsledku vytvorí „zelená" plocha symbolicky odkazujúca na názov projektu Zelený les. Pôvodná ruina sa tak mení na „živú" stenu meniacu sa v čase, symbolické prepojenie na meniaci sa osud pôvodného domu a jeho majiteľov.

Zvyšná časť domu je prezentovaná plošne. Pôdorysná stopa objektu je znázornená v dlažbe. Dvor bol transformovaný na komunitný priestor pre kultúrne a spoločenské podujatia. Priestor ohraničujú fasády okolitých stavieb a zachovaný múr pôvodného hospodárskeho objektu. Prevládajúcu zeleň prerušujú betónové dlaždice na mieste peších trás. V zadnej časti dvora je vyvýšená terasa. Terénne úpravy sú riešené nízkymi kamennými múrikmi. V ťažisku záhrady je vysadený libanonský céder, ktorý v biblii symbolizuje spravodlivosť.

"Zelený les" nie je len pietnym miestom. V Modre sa podarilo vytvoriť priestor, ktorý pamätá na svoju funkciu, no zároveň žije novým kultúrnym a spoločenským životom.

Podklady: Daniel Bartoš - projektorarchitekti

# data[].attributes.attachment_link.description
Pietne dielo, Jednoduché, skromné a predsa nepriehľadnuteľné. Skromné v materiáloch a nárokoch na realizáciu. Bohaté vo výraze, metaforách, posolstve. Nielen statické a mŕtve, odkazujúce na minulosť. Ale aj živé, aktívne, s pohľadom do budúcnosti. Pietne miesto venované rodine Grünwaldovcov a obetiam holokaustu sa nachádza v Modre, v časti Kráľová.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Verrostete Baustahlmatten, unverputzte Ziegelwände, derbe Betonrahmen. Es ist nicht leicht, das Archäologiemuseum am Fuß des katalonischen Bergdorfes als Kulturbau zu identifizieren. Auf den ersten Blick wähnt man sich auf einer Baustelle, nichts weist auf ein Gebäude oder gar auf einen Eingang hin. So tritt der Besucher instinktiv über groben Ziegelsplitt und die scheinbar wahllos verstreuten quadratischen oder runden Glasplatten bis an die Kante der Plattform, um den Blick über die Felder und Hügel der Umgebung schweifen zu lassen. Er merkt nicht, dass er längst Teil einer gezielten Inszenierung geworden ist, dass jeder seiner Schritte akribisch geplant ist und von subtilen chiffrierten Zeichen gesteuert wird.

In seinen Erläuterungen zum Entwurf leitet der Architekt Toni Gironès seine Architektur von der Umgebung ab. Kein Fremdkörper, sondern ein integrierter und integrierender Teil soll es sein: das Museum, in dem die weltweit älteste Stele mit antropomorphen Mustern ausgestellt ist. So soll die grobe Konstruktion aus Stahlbetonskelett und der unverputzten Ziegel den benachbarten landwirtschaftlichen Gebäuden entsprechen und in den filigranen Zäunen aus Baustahl sieht er eine Entsprechung zu den Getreideähren der umgebenden Felder. Tatsächlich gelingt es ihm, das zum Teil in den Hang eingegrabene Gebäude mit diesem Camouflageeffekt fast unsichtbar zu machen. Die grobe Materialsprache und Detaillierung hat aber noch eine weitere Wirkung, die den Gang durch das Museum in eine Suche nach dem Museum verwandelt. Der Besucher kann sich hier nicht auf seine Sehgewohnheiten verlassen, architektonische Konventionen sind aufgehoben. Bin ich hier richtig? Geht es da vorne weiter? Ist das Gebäude noch nicht fertig oder schon wieder am Zerfallen? Auf welchem Belag soll ich gehen wo nicht? Hält das Geländer oder sollte ich mich besser nicht anlehnen? Gironès chiffriert gewöhnliche Bauteile, in dem er architektonische Motive wie Piktogramme abstrahiert anstelle sie zu fertigen Bildern auszuformulieren. Der Weg über das Dach des Gebäudes hinunter zum Eingang ist der erste Teil einer Promenade Architectural, die nicht im Sanctuarium mit den monolithischen Stelen endet, sondern mitten in einem Getreidefeld.

# data[].attributes.attachment_link.description
Verrostete Baustahlmatten, unverputzte Ziegelwände, derbe Betonrahmen. Es ist nicht leicht, das Archäologiemuseum am Fuß des katalonischen Bergdorfes als Kulturbau zu identifizieren. Auf den ersten Blick wähnt man sich auf einer Baustelle, nichts weist auf ein Gebäude oder gar auf einen Eingang hin.

# data[].attributes.attachment_link.description
Projects | Beckers - Projects | Beckers - Will Beckers is an Environmental artist intenationally known for his site specific installations and nature based artworks.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
+ 39
The Lantern
The literal and mythological meaning of the lantern is highly significant throughout Asian history-it leads you through the dark, showing you the way and indicating the beginning and end of a journey. Neri&Hu's radical transformation of an existing five storey building in Seoul, South Korea, into a grand flagship store for leading Asian skincare brand Sulwhasoo is inspired by these notions of the lantern.

The building was designed by Korean architect IROJE and built in 2003. Celebrating the roots of the brand, Neri&Hu wanted to develop a concept with strong connections to Asian culture and traditions, ultimately allowing customers to discover the wealth of Asian wisdom that underpins the Sulwhasoz ethos.

The concept originates from three key points that were defined at the very start of the project - Identity, Journey and Memory. Neri&Hu aspired to create a space that appeals to all the senses, that captures the customer immediately as they approach the building, creates an experience that continues to unfold during the journey through the store, and leaves a strong impression with visitors long after they have left.

This is what led to the lantern concept, where a continuous brass structure is the element ties the whole store together, guiding customers while they explore the full extent of the space.

In creating a series of voids and openings in the building, visitors fully experience the structure as it moves through the space and envelops the different programs. Mirror volumes are inserted into a wooden landscape to reflect and amplify the seemingly endless structure.

The delicate structure rests upon a solid ground of wide timber floor boards that occasionally rises up to form wooden counters with inserted solid stone blocks, on top of which Sulwhasoo's products are displayed as precious objects. While it is primarily a guiding mechanism, the lantern structure is also a source of light-hanging within it are custom light fixtures that turn the structure into the main attribute to frame and highlight the products on display.

Navigating through the five storeys, customers experience changes in atmosphere. The basement spa with its dark brick walls, earthy grey stone treatment rooms and warm crafted wood floors has a sense of intimacy and shelter for visitors. Moving up the building, the material palette becomes lighter and more open, inviting visitors to interact with the space, culminating finally in a roof terrace with its free-flowing brass structure canopy that frames vast views of the surrounding city.

The journey is a constant contradiction between two counterparts: enclosed to open, dark to light, delicate to massive.The holistic approach to the lantern concept-from space-making to lighting to display to signage-gives visitors a sense of endless intrigue and urges them to explore the spaces and products with passion and delight.

# data[].attributes.attachment_link.title
AMORE Sulwhasoo Flagship Store / Neri&Hu Design and Research Office

# data[].attributes.attachment_link.description
39 The Lantern The literal and mythological meaning of the lantern is highly significant throughout Asian history-it leads you through the dark, showing you the way and indicating the beginning and end of a journey.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Simbiosi, an architectural installation investigating the relationship between humans and nature was just unveiled in the Arte Sella sculpture park in Italy's Trentino Valley. Conceived by Edoardo Tresoldi, the site-specific artwork mixes the transparency of a wired mesh structure with the materiality of local stones.

+ 20

The famous open-air museum and park, has just reopened during springtime to the public, after being badly damaged by a storm during winter, and after finalizing the reconstruction works on the artwork. Arte Sella includes pieces by internationally acclaimed artists and architects such as Eduardo Souto de Moura, Kengo Kuma, Michele De Lucchi, and Ettore Sottsass.

Through Simbiosi, the artist, for the first time, " hybridizes the transparency of the Absent Matter, expressed through the wire mesh, with the materiality of local stones". The architectural installation generates a space of rest and meditation, an open space to the skies, " a ruin suspended between architecture, nature and temporal dimension ". In deep connection with Arte Sella Park, Simbiosi is located on a hill that did not exist prior to the storm of 2018.

Reaching 5m of height, the structure challenges gravity. In fact, the artwork states that it is a personification of " a body in suspension that levitates between consciousness and unconsciousness, between the material and immaterial world [...] a living organism, permeable yet intimate: an emotional communication channel with nature."

Simbiosi experiments with the concept of ruins. It became a reconstructed entity, through unusual methods. In fact, the artist's design is inserted into the structural elements of the decay. Between earthly and spiritual dimensions, the installation merges with nature and becomes part of the landscape.

Simbiosi is an interpretation of the surrounding landscape through the intentional connections between architectural and natural elements, whose continuous exchange defines the aesthetics, meanings, and logics of sculpture. The architectural archetypes, through which Tresoldi narrates the landscape's elements, become here the channel through which they can be interpreted. -- Edoardo Tresoldi

# data[].attributes.attachment_link.title
Wired Mesh Installation Shapes an Open Air Museum in Italy

# data[].attributes.attachment_link.description
Simbiosi, an architectural installation investigating the relationship between humans and nature was just unveiled in the Arte Sella sculpture park in Italy's Trentino Valley. Conceived by Edoardo Tresoldi, the site-specific artwork mixes the transparency of a wired mesh structure with the materiality of local stones.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The school is located at ' Taliesin West ', the former home of the architect that is situated within the remarkable Sonoran Desert. In the 1930s, Wright and his pupils built what would become the Taliesin Fellowship and the main campus of the Frank Lloyd Wright School of Architecture almost entirely themselves. Some of his most revered buildings were designed there while he lived there, including New York City's Guggenheim Museum. The brief given to students is part of the 'Shelter Program': to design and build a habitable pavilion for sleeping in the desert. This program has been occurring since the school's inception where each year, new students live in the pavilions built by previous students, as they too attend the architecture school. Denison's creation is built on one of the original concrete pads poured by Lloyd Wright and his first apprentices, out in the foothills of the picturesque McDowell Mountains.

'Branch' is a shelter that responds to the surrounding environment, and is made entirely of rammed earth; including the walls, floor, ceiling, and bench. Rammed earth is the product of an ancient and sustainable technique where 'earth'-dirt, sand, gravel, or granite from the ground, is mixed with an additive like cement to create a damp mixture that is compressed and layered. "The idea was to create something with ecological consideration which is significant beyond its use as a student dwelling", explained Denison in an interview at the school. Denison chose the material due to its high thermal mass: absorbing heat during the day and releasing it at night when the weather cools is an important factor to living in the middle of a desert. Small openings and voids allow airflow and light through.

# data[].attributes.attachment_link.title
A Rammed Earth Shelter For One On Frank Lloyd Wright's Desert Campus - IGNANT

# data[].attributes.attachment_link.description
The school is located at ' Taliesin West ', the former home of the architect that is situated within the remarkable Sonoran Desert. In the 1930s, Wright and his pupils built what would become the Taliesin Fellowship and the main campus of the Frank Lloyd Wright School of Architecture almost entirely themselves.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Adaptation of the archaeological remains of the ancient Roman Theater of Tárraco (Sg I a.c to Sg.II d.C), and its activation as public space. Tarragona (2013-2018)

The archaeological remains of the ancient Theater of Tárraco were discovered in 1885 at the limit where the Roman wall followed the original topography. Along the XX century, important transformations in the site, have built a new contemporary condition as sediment of time and matter.

The classic idea of semi-panoramic vision vanishes. The centrality moves, the symmetry disappears. The stage expands, the boundaries star to blur.

Transforming a large urban vacuum of 6000m2 into a new crossable public space is the aim of the successive phases of action. In this first, the construction of a corrugated steel rod structure complemented by a horizontal plane of sand, draws the guidelines and generatrixes that activate in geometry and scale part of the remains of the ancient roman "cavea".

Now, the different elements come into the game, and as a gear, the story and the performance are ordered, offering endless versions according to the new actors and their looks that, little by little, will harmonize with the weight and pass of time.
_

# data[].attributes.attachment_link.description
Adaptation of the archaeological remains of the ancient Roman Theater of Tárraco (Sg I a.c to Sg.II d.C), and its activation as public space. Tarragona (2013-2018) The archaeological remains of the ancient Theater of Tárraco were discovered in 1885 at the limit where the Roman wall followed the original topography.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Previous state

On the outskirts of Melle, a medium-sized town in East Flanders, the psychiatric clinic Caritas ("PC Caritas") has enjoyed discretion and contact with nature since the early years of the twentieth century. Quite advanced for its times, the hospital was conceived as a group of separate pavilions, one for each department, floating on the green of an open park. Despite the innovative nature of this functional, healthy distribution, the architecture of the complex was still not modern, which might explain why the buildings, have a human scale and a welcoming appearance. However, when after the 1950s, the pavilions were seen as obsolete, they started to be replaced by new buildings which, although satisfying the functional needs of the times, broke up the unitary nature of the complex. They were anodyne, cold constructions only intended to meet the requirements of regulations and programmes of uses. In 2014 the two remaining pavilions were threatened by a new project of demolition, even though this was not motivated by any immediate need to make space for new buildings. The centre's management had simply decided that there was no longer any use for the old buildings.

Aim of the intervention

After a sudden change in the clinic's management, the new administration was not in time to save one of the pavilions, which had been completely demolished, but they were able to stop the wrecking of the other, which was already underway. This immediately gave rise to a debate about what sense might be conferred on the remains that had been saved, not so much from the standpoint of how the semi-destroyed building might fit with the functions of the hospital or its regulations, but with regard to the inherent value it might have as a construction. These questions led to calls for entries in a public competition for architects.

The winning project responded to the doubts in a very simple way. The idea was to recognise the architectural value of the remains of the pavilion in the incomplete state in which they had been left. It was to remain as it was, somewhere between open space and finished building, and a way had to be found to prod it back into life. The shutters still slapped against the facades, the roof had almost totally disappeared, and rainwater had seeped through to its foundations, but the building revived every time the sun's rays passed through it. Fixing these moments of sporadic life was the aim of the intervention. Besides, the open park surrounding the pavilion helped in the search for new uses and senses. Swaddled in vegetation, the construction could serve as a refuge for escaping the hustle and bustle of the hospital, and even as a haven for discreet, quiet meetings, or as a setting for a range of events.

Description

The intervention entailed an investment of almost a half a million euros. The paving on the ground floor was removed and replaced with a spread of gravel which drains away damp. Here and there, the slabs of the upper floors have been opened up to clear the way for sunbeams. A tree planted inside the building will end up spreading its branches into all kinds of corners. It is still possible to light a fire in the fireplace, which has remained intact. The old woodwork of the doors and windows has been removed to suggest that sounds, breezes and vegetation are welcome. The steps which once went down to the basement have turned out to be perfect tiered seating for a small amphitheatre. At different levels, seven old rooms now accommodate glass greenhouses of varying sizes. Benches, moveable chairs, lighting, and railings have been installed to make the spaces more homely. In a space adjoining the pavilion sand has been laid to make a pétanque court.

Assessment

The park itself has been the first visitor to the rescued building. Leaves swirl in its corners, ivy climbs up the walls, and birds are nesting in the most surprising places. The space changes notably from night to day, winter and summer, in rain and in sun. Patients, relatives, and therapists working at the Caritas clinic can find here an out-of-the-way space to visit, alone or in company. People can come to walk around, listen to the sounds of nature, read quietly, chat with friends, or enjoy a concert or a play. In good weather, the staff and management from the clinic like to have their meetings in the pavilion. A nursing school linked with the clinic often holds its classes in the auditorium or in one of the greenhouses. On Sundays, cyclists crossing the park can stop here for a drink and a snack. Public and intimate, open but sheltered, the newly restored pavilion of the Caritas clinic is an unusual accomplishment of an age-old desire: being at home in nature.

David Bravo

PUBLIC SPACE / PC Caritas (Melle, Belgium).Special Mention. European Prize for Urban Public Space 2018 (English with Catalan Subtitles) from CCCB on Vimeo.

[Last update: 03/09/2019]

CITY: Melle
COUNTRY: Belgium
BEGINNING OF THE PROJECT: 2015
BEGINNING OF WORK: 2016
END OF WORK: 2016
PROJECT MANAGEMENT: architecten de vylder vinck taillieu
CONSTRUCTOR: Jona trade & Juri, De clerk, Van Baeveghem elektro, Charles Beaumont
AREA: 1,800 m²
COST: 475,000 €
WEB: www.architectendvvt.com

DEVELOPER:
KARUS

AUTHORS:
BAVO, architecten de vylder vinck taillieu

COLLABORATORS:
for architecten de vylder vinck taillieu : Jan De Vylder Inge Vinck Jo Taillieu Caroline Lambrechts Petter Krag Francisco Ascensao Patriciao Morais Vinh Linh Max Kesteloot for BAVO : Gideon Boie Fie Vandamme

Special Mention in the 2018 Prize, Silver Lion at the 2018 Biennale di Venezia and finalist of the Mies van der Rohe Award, this building testifies to the power of projects that skillfully combine the existing fabric with new elements. It also provides an argument for collective work involving investors, designers, users and experts: in this case, a collective specializing in a discourse on art, architecture and urban planning.

Interview with Gideon Boie, co-author of PC Caritas, Special Mention in the 2018 Prize

# data[].attributes.attachment_link.description
On the outskirts of Melle, a medium-sized town in East Flanders, the psychiatric clinic Caritas ("PC Caritas") has enjoyed discretion and contact with nature since the early years of the twentieth century. Quite advanced for its times, the hospital was conceived as a group of separate pavilions, one for each department, floating on the green of an open park.