# data[].attributes.body
Україна – дивовижна країна.
Для того, щоб зануритися в світ природних чудес, не обов'язково їхати кудись далеко закордон. У нашій країні є безліч дивовижних пам'яток, створених самою природою. Одни з них вражають своєю надзвичасною красою, інші - містично привабливі, треті - володіють багатющою історією, оповиті  легендами і таємницями, які до сих пір намагаються розгадати історики.

# data[].attributes.headline
Водоспад Шипіт

# data[].attributes.subject
Водоспад Шипіт

# data[].attributes.body
Водоспад Шипіт - одне з семи природних чудес України, один з найвеличніших  та повноводних водоспадів Закарпаття, розташований на північних схилах гірського масиву Боржавських полонин біля підніжжя гори Гимба, що в селі Пилипець Міжгірського району.

Падаючи на землю численними мальовничими каскадами
з 14-ти метрової висоти, кришталево чиста вода водоспада розбивається об каміння утворюючи міріади діамантових краплинок, що переливаються дивовижними барвами у променях карпатського сонця. Водоспад
не замерзає взимку та не пересихає влітку, а шум води чутно задовго до самого Шипота.

Водоспад Шипіт згадується на сторінках літературних творів. Щорічний фестиваль субкультур, що відбувається біля привітних вод ріки Пилипець, став головним мотивом роману “Трохи пітьми” Любка Дереша.

Літні святкування біля Шипоту починаються з першим днем липня і завершуються на Івана Купала, що проводиться за всіма закарпатськими традиціями.

Водоспад Шипіт полонить
з першого погляду і залишає незабутні відчуття та емоції
у всіх, хто його відвідує.

# data[].attributes.headline
Грот Прийма: диво природи та стоянка неандертальців

# data[].attributes.subject
Грот Прийма: диво природи та стоянка неандертальців

# data[].attributes.body
Грот Прийма - унікальна

пам’ятка природи та археології європейського значення, найдавніше поселення типу «мисливський табір» у печерних умовах материкової України (вік — близько 45,5 тисяч років), що розташовано за 2 км від

м. Миколаєва Львівської області.

Грот Прийма – друге поселення неандертальців, яке було знайдено на території України. Він має три рівні. Найнижчий рівень не має жодних печер. Зате має колони, на яких, здається,
й тримається весь скельний комплекс. За однією з версій, це підземні ходи або нори древніх ракоподібних. На двох верхніх рівнях розташовані маленькі печери.

Третій рівень висотою у три метри зверху  має  «дах» у вигляді купола, засипаний товстим шаром ґрунту. З верхнього рівня добре видно каньйон і скелі. Навколо – незаймана природа.

Саме у печерах гроту у 2004 році
і були знайдені рештки праісторичних істот. Це перша знахідка неандертальця на теренах Галичини. Вона доводить те, що і ці краї були населені людьми. Вони жили
у печерах, харчувалися м'ясом звірів і робили списи
з кам'яними наконечниками.

На думку багатьох дослідників, мисливці того часу використовували печеру для проживання взимку, а коли теплішало, то вели мандрівний спосіб життя.

Знайти це місце досить складно, так як воно знаходиться серед лісу і заховане в пагорбі. Але відшукати його таки варто.

# data[].attributes.attachment_link.title
Урочище_прийма_фото_9

# data[].attributes.headline
Оптимістична печера

# data[].attributes.subject
Оптимістична печера

# data[].attributes.body
Оптимістична печера – підземний скарб, чудо природи,  справжня перлина спелеоміра, містичний підземний лабіринт,       до сих пір ще повністю не досліджена частинка нашої планети.

Оптимістична печера - найбільша в світі гіпсова печера і  друга за загальною довжиною печерних ходів у світі. «Оптимістична» поступається лише печерній системі Мамонтова-Флінт-Рідж у США.

Геологічна пам'ятка природи, має загальнодержавне значення в Україні. Розташована в межах Борщівського району Тернопільській області, на південний захід від села Королівка.

Печера Oптимістична  була відкрита групoю львівських спелеoлoгів під керівництвoм Мирoна Савчина в 1966 рoці.

Оптимістична печера  сповнена скарбів, але виносити можна звідти тільки хороші фото. Це не золото і не діаманти, але все - кристали, геліктити і сталактити, які ви побачите в печері - унікальні, тому набагато цінніші.

# data[].attributes.headline
Бакота - українська Атлантида

# data[].attributes.subject
Бакота - українська Атлантида

# data[].attributes.body
Бакота — затоплене село на Поділлі, поблизу Кам’янця-Подільського.  Давніше місто, столиця Пониззя княжих часів. Було розташоване за 55 км від залізничної станції Кам'янець-Подільський, недалеко від смт Стара Ушиця і с. Колодіївка.

Це місце називають українською Атлантидою. Його неймовірна краса та містичність з кожним роком приваблює все більш мандрівників та паломників. Теплий клімат, подібний до кримського, круті схили, що ніби торкаються своїми верхівками неба, тепле озеро, яке змусить скупатися всіх, приголомшлива панорама, дивлячись на яку розумієш – час зупинився.

Тут збереглось кілька печер та ніші від поховань ченців. Поруч є три джерела з цілющою водою – Північне, Південне та Найпівденніше (кажуть, що воно лікує хвороби очей).

Сьогодні Бакота — це територія Національного природного парку "Подільські Товтри", місце паломництва і справжній рай для закоханих у природну красу мандрівників.

# data[].attributes.attachment_caption
Українська козацька держава: носій ідеї непідлеглості та соціальний ідеал

# data[].attributes.headline
Українська козацька держава: носій ідеї непідлеглості та соціальний ідеал.

# data[].attributes.subject
Українська козацька держава: носій ідеї непідлеглості та соціальний ідеал.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Українське козацтво та Українська козацька держава - унікальне явище не лише у вітчизняній історії, а й у світовій.

Українське козацтво, своєрідне військово-політичне утворення, найдавніші відомі писемні згадки про яке датуються 1489-1492 роками, та Українська козацька держава, що постала внаслідок Національно-визвольної війни під проводом Богдана Хмельницького у середині XVII ст. - унікальне явище не лише у вітчизняній історії, а й у світовій. Нове державне утворення формувалося на засадах демократії й державницького світогляду, успадкованих від Київської Русі, та стало виявом самоутвердження української нації, її ментальним відображенням. Генетично козацтво, творець модерної України, виростало з носіїв свободолюбства, героїзму, побратимства, найхарактернішим виявом військової культури яких було лицарство, морально-етичний кодекс, самоусвідомлення себе вільною людиною.

Відроджуючи Українську державу, Богдан Хмельницький спирався на історичний досвід попередніх фундаторів, основоположників української державності - очільників Антського царства IV-VII ст., Київської Русі, Галицько-Волинського князівства, Запорозької Січі, у якій вищою законодавчою владою була загальновійськова рада і яку доктор історичних наук, лауреат Шевченківської премії Олена Апанович називала козацькою християнською православною демократичною республікою.

Після тривалого етапу бездержавності і перебування українського народу під владою чужинців постання Української козацької держави Богдана Хмельницького стало наслідком відродження й розвитку державотворчих традицій України-Русі, усвідомлення суспільством "тяглості українства". Ідея "самостійності" зародилася спочатку в умах національної еліти - у колі козацької старшини, очільників селянсько-козацьких повстань XVI - початку XVII ст. проти чужоземного панування Кшиштофа Косинського, Северина Наливайка, Марка Жмайла, Федоровича (Трясила), Івана Сулими, Павла Павлюка, Якова Острянина, в Києво-Могилянському осередку, Волинському гуртку української шляхти, котра бачила Україну-Русь за давнім правом вільною та суверенною, а не уярмленою і пограбованою сусідніми державами. Відсутність власної держави, обмеження українців у правах, насадження ідеологеми про неповноцінність бездержавного народу, асиміляційні процеси, імперські доктрини Польщі - внаслідок цих чинників український народ як самостійний об'єкт міг зійти з історичної сцени.

"Виб'ю з лядської неволі народ руський увесь"

Національно-визвольна війна 1648-1657 років, що вибухнула на українських землях, мала на меті насамперед визволення українського народу з-під панування Речі Посполитої. У вересні-жовтні 1647-го Богдан Хмельницький, учасник Цецорської битви (1620), козацьких походів проти турків і татар, війни Речі Посполитої з Московською державою (1632-1634), козацького повстання Т. Федоровича (Трясила) у 1630-му і повстання під проводом П. Павлюка у 1637-му, обраний 1638 року сотником Чигиринського полку, проводив таємні наради щодо організації антипольського виступу. Звернення та посольства, що домагалися у польського короля пом'якшення тиску й визиску українського народу, бажаних результатів не дали. До того ж у середині 1640-х загострилися відносини Богдана Хмельницького з представниками королівської адміністрації - незважаючи на те, що король надав чигиринському сотнику право на володіння хутором Суботів, де той народився у сім'ї українського шляхтича Михайла Хмельницького, підстароста Чаплинський захопив хутір, до смерті забив Богданового сина і вигнав з дому його родину. Доктор історичних наук Віктор Брехуненко наголошує, що магнатська сваволя тоді зачепила багатьох. "Тогочасна еліта - князі, пани, шляхта - перестала повноцінно виконувати функцію української еліти. Вони спольщувалися, український світ стояв на межі загибелі". І додає: "Якби уявити, що Хмельницький особисто не постраждав би від сваволі, то все одно українська Національно-визвольна війна у середині XVII ст. була б, знайшовся б інший привід".

Після доносу про антипольські наміри Богдана Хмельницького заарештовують. Звільнившись з допомогою друзів, у грудні 1647 року він з невеликим загоном козаків і сином Тимошем вирушає на Запорожжя. Вже наступного місяця Хмельницький відряджає посольство до кримського хана Іслам-Гірея III з пропозицією взяти участь у війні проти Польщі. Тим часом 25 січня 1648 року повсталі козаки з боями витіснили з Січі польський урядовий гарнізон, який перебував там після придушення козацько-селянського повстання 1637-1638 років. "На Січі відновилася влада кошового отамана, - писала Олена Апанович. - Одразу була відтворена посада виборного гетьмана усього українського козацтва, яка була скасована польським урядом у 1638 році, як і рада генеральної старшини при ньому".

На початку лютого 1648-го на козацькій раді Богдана Хмельницького обирають гетьманом. І одразу розгортається підготовка до загальнонародної визвольної війни проти Польщі. "Невелика група запорозьких та реєстрових старшин, залучених Хмельницьким для організації повстання, виконувала функції його штабу, стала відігравати роль органа української державної влади", - наголошувала Олена Апанович.

В історію гетьман Богдан Хмельницький увійшов не лише як великий державник, батько модерної України, а й як політик та дипломат. Поставивши за мету звільнити свій народ від поневолення та відродити українську державу, взяти під булаву усі етнічні українські землі, усю спадщину Київської Русі, на зустрічі із посольством Адама Киселя від польського короля Яна Казимира він заявив: "Дійду до Вісли, стану на Віслі, скажу: сидіте, ляхи, мовчіте, ляхи...".

На початку 1648 року гетьман уклав військово-політичний союз із Кримським ханством та відправив посольство до турецького султана Ібрагіма і до донських козаків. А вже навесні козацька армія під командуванням Богдана Хмельницького завдала нищівних поразок польській армії у Жовтоводській, Корсунській, Пилявецькій битвах.

Уже в першій великій битві Національно-визвольної війни, що відбулася наприкінці квітня - у травні під Жовтими Водами, гетьман виявив себе здібним полководцем та організатором. Зібравши об'єднане військо (8 тисяч козаків і 20 тисяч ординців під командуванням перекопського мурзи Тугай-бея), чисельніше за польське, втім недостатньо озброєне (йому бракувало важкої артилерії), він напав на польські загони Потоцького і змусив їх сховатися у таборі. Оточивши ворога, Богдан Хмельницький регулярно атакував його і чекав на підкріплення. Блокада польського табору була настільки щільною, що командування Речі Посполитої не мало жодних звісток про свій авангард і змушене було залишатися в очікуванні між Черкасами і Корсунем. Деморалізований Потоцький вирішив піти на переговори й погодився віддати повстанцям свою артилерію і порох в обмін на обіцянку виходу з облоги, а в заручники взяв Максима Кривоноса і Михайла Крису, яким хитрістю вдалося втекти. Відчуваючи, що наступного дня відбудеться генеральний штурм табору, Потоцький віддав наказ відступати, однак відступ не вдалося приховати. На світанку 16 травня українсько-кримськотатарські війська всією силою вдарили по ворогах, табір було розбито, а військо Потоцького розгромлено. Чимало польських вояків, серед яких офіцери Сапіга, Чарнецький, Шемберк, потрапили у полон. Татарським полоненим став і тяжкопоранений син коронного гетьмана Миколи Потоцького Стефан - дорогою до Криму біля Тавані (сучасна Каховка) він помер.

Звістка про перемогу Богдана Хмельницького, що мала велике політичне і воєнне значення, облетіла всю Україну, у селах і містах почали вибухати антипольські виступи. Намагаючись поширити визвольне повстання, гетьман звернувся з універсалами до українського народу, закликаючи піднятися на боротьбу з поневолювачами.

"Шляхта і магнати дуже добре відчували рівень загрози, який несе ця українська Національно-визвольна війна. Вже у червні, на третій місяць повстання, шляхетські листи, хроніки та щоденники були переповнені звістками, що "Хмельницький паном чиниться", що мріє про Руське князівство; козаки говорять про нього як про руського князя, що він хоче збудувати "руську Річ Посполиту", тобто українську. Говорили про те, що Хмельницький хоче стати самодостатнім володарем, відновити українську державність у вигляді козацької держави і протягти спадкоємність від Київської Русі", - наголошує Віктор Брехуненко.

Після нищівного розгрому польського війська під Пилявцями (вересень 1648 року), де було захоплено усю ворожу артилерію (92 гармати) та величезний обоз із матеріальними цінностями, вартість яких перевищувала 7 млн злотих, розпочався визвольний похід армії Богдана Хмельницького на західноукраїнські землі.

За короткий час козацькі полки зайняли міста Старокостянтинів, Збараж, Броди. 26 вересня розпочалася облога Львова, а вже 10 жовтня загони Максима Кривоноса здобули Високий замок. Одержавши викуп від міста, українська армія вирушила в похід на Замостя, а після зняття облоги з цього міста повернулася у Наддніпрянщину.

23 грудня відбувся урочистий в'їзд Богдана Хмельницького у Київ. "Хмельницький в'їхав до давньої столиці Руси-України та священного центру східного православ'я як справжній тріумфатор. У нього за плечима вже було три переможні битви, у яких козацьке військо вщент розбило армію Речі Посполитої. Саме тоді він повернувся з-під оточеного Замостя, блокаду якого довелося відкласти через настання зими. Козацька шабля ще ніколи не сягала так далеко на захід. У Києві Хмельницький чекатиме на послів від польського короля та сейму, які привезуть пропозиції миру. Втім, повсталі їх відкинуть", - зазначає кандидат історичних наук Олексій Сокирко.

Гетьман в'їхав до золотоверхого Києва під церковні передзвони й гарматні постріли через Золоті ворота. Попереду багатотисячного натовпу Хмельницького зустрічали київський митрополит Сильвестр Косів з духовенством та єрусалимський патріарх Паїсій, котрий зупинився на берегах Дніпра дорогою до Москви, де сподівався отримати гроші для свого патріархату і Гробу Господнього. Одразу за Хмельницьким, котрий їхав на білому коні переможця, несли знаки гетьманської влади, які тепер стали символами нової держави - Війська Запорозького - корогву із золотою лиштвою і гербом Хмельницького "Абданком", розміщеним посередині полотнища на пурпурному картуші, бунчук із золотим навершям. В руках у гетьмана - коштовна булава. Патріарх, який вбачав у ньому сильного союзника у майбутній війні з Османською імперією, у привітальній промові називав козацького ватажка "ясновельможним князем" і "князем Русі", спудеї Києво-Могилянки величали його "Мойсеєм, спасителем і збавителем народу руського з неволі лядської, Богом даним - то й Богданом названим".

За переказами, патріарх Паїсій розгрішив Богдана Хмельницького від усіх майбутніх гріхів й провів його інтронізацію, наділивши титулом "пресвітлий володар й князь Русі".

Пафос історичної миті зафіксував на полотні "В'їзд Богдана Хмельницького до Києва 1649 року" (на знімку) відомий художник Микола Івасюк. Монументальна картина розміром 4 на 6 метрів - один з найвизначніших творів українського історичного малярства. Над цією грандіозною роботою мистець, який навчався у художніх академіях у Відні і Мюнхені, працював два десятиліття і закінчив у 1912 році. Перед Першою світовою війною кольорові репродукції полотна на Західній Україні були чи не в кожній хаті. Пензлю митця належать й інші картини в історичному жанрі - "Богун під Берестечком", "Битва під Хотином", "Богдан Хмельницький під Зборовом". У 1926-му Микола Івасюк на запрошення уряду УРСР разом з родиною переїхав до Києва і отримав радянське громадянство та замовлення писати картини про більшовицьку революцію. Невдовзі митця, авторству якого належить і серія ескізів марок УНР, було звинувачено у "буржуазних ухилах", заарештовано 18 вересня 1937 року. А 25 листопада його було розстріляно у катівні НКВС. Похований у невідомій могилі у Биківні. Його картина, присвячена подіям Хмельниччини, розміщена у Національному художньому музеї України.

"Же през шаблю маєм право"

Від самого початку Національно-визвольної війни Богдан Хмельницький мислив категоріями відродження і унезалежнення Української держави. Процес творення державних інституцій нового державного утворення розпочався уже з літа 1648 року, коли учасники козацького виступу на Лівобережжі та Правобережжі Наддніпрянської України не лише ліквідовували елементи державного ладу Речі Посполитої, а й почали створювати за козацькими зразками, раніше апробованими на Запорожжі, місцеві органи влади. Паралельно гетьманський уряд Богдана Хмельницького вибудовував централізовану вертикаль влади. В основних рисах соціополітична структура і модель Української козацької держави, яка називалася Військо Запорозьке, або Гетьманщина, оформилася на середину 1650 року. Тоді ж утвердився своєрідний адміністративно-територіальний устрій нової держави - полково-сотенний, що найбільше відповідало реалізації головної на той час державної функції, а саме військово-мобілізаційної.

Козацька держава періоду Богдана Хмельницького мала всі характерні для-будь якої держави ознаки: політичну владу, територію, політико-адміністративний устрій, право, суд і судочинство, фінансову систему та податки, власне військо, активну зовнішню політику.

Політико-адміністративний устрій. На звільненій від польського панування території та на Запорожжі влада перебувала у руках гетьмана і старшини, обраної на козацькій раді, котра навіть в умовах війни розв'язувала питання внутрішньої та зовнішньої політики. Замість знищених органів влади Речі Посполитої започатковано полково-сотенну систему, що виникла ще на Січі. Державний апарат створювався під особистим контролем Богдана Хмельницького, корпус генеральної старшини та полковників комплектувався із числа "старих" запорозьких та реєстрових полковників, загартованих у воєнних походах проти Османської імперії, Кримського ханства, у повстаннях 1630-х років проти Польщі.

Гетьман разом із старшиною створив ефективну систему державного адміністративно-територіального і військового управління. Вища ланка - уряд генеральної старшини на чолі з главою держави, гетьманом України. Середня - полковий уряд, який підпорядковувався безпосередньо гетьманові. Нижча ланка - сотенний уряд (зменшена копія полкового) на чолі з сотенним, що підпорядковувався полковникові.

Усі ці три ланки державних органів влади - від найвищої до найнижчої - мали право виборності та непорушно існували не лише впродовж майже десяти років Визвольної війни 1648-1657 років, а й діяли в Україні ще сто років після її закінчення, хоч із значними обмеженнями й порушенням виборності з боку царського уряду та його адміністрації.

"При Богдані Хмельницькому продовжувало діяти і далі поширюватися Магдебурзьке право в містах, міщани мали свій особливий устрій і самоврядування", - підкреслювала Олена Апанович.

Територія. Спочатку козацьке самоврядування поширювалося тільки на територію Запорозької Січі. Після закінчення визвольних змагань, як зазначав відомий український історик і археограф, академік НАНУ Іван Крип'якевич, кордони Української козацької держави мали такий вигляд: "З Польщею: Яруга - Чернівці - Мурафа - Красне - Вінниця - Прилуки - Самгородок - Каменеброд - Макарів - Чорнобиль - Карпилівка; з Росією - традиційний кордон; з Туреччиною і Кримом - через так зване "Дике поле".

Право, суд та судочинство. На визволених від Речі Посполитої територіях було ліквідовано польське судочинство, замість нього використовувалися юридичні норми звичаєвого та козацького права, Литовські статути, які захищали інтереси української шляхти та козацької старшини. Було також скасовано суворі покарання за протиправні дії проти королівської влади і магнатів, католицького духовенства. Встановлено покарання за зраду українського народу, за відмову надати допомогу в бою, непокору та шкоду козацькій старшині. Правовий характер відносин в Україні визначали гетьманські і полковницькі універсали, рішення козацьких рад.

Фінансова система та податки. Патріарх української історичної школи Володимир Антонович, характеризуючи діяльність Богдана Хмельницького, писав, що гетьман "відзначався фінансовим обдаруванням: незважаючи на відсутність непомильної податкової системи, він ніколи не знав нужди у фінансах і у нього завжди виявлялось приготовлене заздалегідь жалування для війська". За часів національно-визвольної війни гетьман запровадив посаду генерального підскарбія, який відповідав за фінансовий стан держави. У державній політиці надавалося велике значення розвиткові й захисту внутрішньої торгівлі, від якої державний скарб отримував значні доходи. Важливим джерелом фінансів України були кордонні мита. У власність держави уряд забрав млини, винокурні, броварні, корчми, "лісові буди", що раніше належали королю або польським магнатам. Гетьман увів у обіг власну монету, яку карбував у Чигирині.

Військо. У період Визвольної війни українське військо нараховувало майже 300 тисяч осіб. Хмельницький розвинув військове мистецтво Запорозької Січі та збагатив його досвідом західноєвропейського військового мистецтва, яке опанував під час перебування у Франції у роки Тридцятилітньої війни. З ім'ям гетьмана пов'язано створення козацької кінноти та артилерії як роду військ - у битві під Берестечком 1651 року козацька армія вже мала понад 100 гармат, наприкінці війни - більш як 400. Основним родом військ української козацької армії була піхота, яка вважалася тоді найкращою у Європі за військовою організацією і тактикою. Володимир Антонович писав: "Хмельницький завжди вмів скласти хороший план битви й організувати армію; у нього не було нестачі продовольчих і бойових припасів; загони Хмельницького, розташовані на значній відстані один від одного, завжди мали між собою зв'язок і були достатньо забезпечені провіантом, тоді як польські загони страждали від нестачі їстівних припасів і перебували в повному невіданні щодо своїх та непреятельських військ". Дослідники зазначають, що в усіх битвах Визвольної війни українські війська, козаки виявляли масову жертовність і самопожертву заради побратимів та в ім'я України.

Зовнішня політика. Держава Богдана Хмельницького здобула широке міжнародне визнання. Її, зокрема, визнали Венеція, Волощина, Швеція, Молдовське князівство. Гетьманщина як суверенна незалежна країна підтримувала дипломатичні контакти з Туреччиною, Польщею, Московською державою, Кримом, Трансільванією, Молдовським князівством.

"З нашої нації вийшов один з найбільш геніальних державних мужів Східної Європи"

Відомий український історик і публіцист В'ячеслав Липинський писав про Богдана Хмельницького: "Ми забули вже, що з нації нашої вийшов один з найбільш ґеніяльних державних мужів Східньої Европи, який для України зробив більше, ніж слушно прозваний "Великим" Петро зробив у пятьдесят літ пізніше для Московщини. Бо Петро Великий тільки реформував готову вже державу, тільки європеізував готовий татарський державний поміст, який покривав пасивне, стояче й омертвіле в свому поневоленню московське море. А Богдан Хмельницький творив нову європейську державу і відбудовував націю серед гуркоту палаючих румовищ старої, ним же розваленої Річпосполитої. Він усував ті румовища й одночасно укріплював західню культуру на Україні в обличчу постійної татарської й московської небезпеки зі Сходу - і серед української громади, яка вся від верху до низу носила шаблі при боці, яку ділили глибокі ріжниці протилежних цивілізацийних впливів і яка кожної хвилини готова була кинутись до оружної боротьби сама поміж собою". Високо оцінив державотворчу діяльність Богдана Хмельницького і автор "Історії русів", який зазначав: "...Таких людей Провидіння Боже віками тільки породжує в людстві для особливих його намірів і призначень. Він, мавши незвичайний розум, був вельми добродушний і справедливий, у справах національних - досконалий політик, а на війні - безстрашний і заповзятий вождь! Словом сказати, був найліпший у народі верховний начальник, а у війську безприкладний вождь". Досягнення Богдана Хмельницького історик часто порівнюють із здобутками керівника Англійської революції Олівера Кромвеля.

Переяславська рада - велика легенда історії

Поворотним пунктом в подальшому історичному поступі України стала Переяславська рада, яку одні історики називають найбільшою легендою в слов'янській історії, інші - днем, якого не було, треті - першою спробою нав'язати українцям "русскій мір". 8 (18) січня 1654 року Богдан Хмельницький скликав у Переяславі загальновійськову раду, на якій за описом, складеним московськими дяками за наказом боярина В. Бутурліна, до присутніх звернувся з промовою гетьман, нагадавши всім трагічні перипетії боротьби з Польщею, а також змалювавши можливі перспективи політичного розвитку України під протекцією турецького султана, кримського хана, польського короля чи московського царя, та повідомив про прибуття до Переяслава його делегації. Під час публічної церемонії глава посольства ознайомив старшину зі змістом царської грамоти Хмельницькому та всьому Війську Запорозькому, а також виголосив власну промову.

Так, було проголошено акт про військово-політичний союз Гетьманщини і Московського царства. Жодного письмового договору в Переяславі укладено не було. Після від'їзду Бутурліна старшина з гетьманом взялися виробляти умови договору - проект нараховував 23 пункти, у яких наголошувалося на збереженні прав і вольностей Війська Запорозького, що визнавало протекторат московського царя. Цей документ навесні 1654 року привезли до Білокам'яної переяславський полковник Павло Тетеря і військовий суддя Самійло Зарудний.

Як зазначав В'ячеслав Липинський, "поставили перед собою гетьман і його помічники новий, настільки величний, настільки рискований шлях, щоб із того безвихідного становища, в якім вони опинились, міх їх своєю незвичайністю і своєю грандіозністю вирвати. Сей план був: розвалити Польщу і Крим при помочі Москви і - замість під іновірним султаном - під іновірним царським протекторатом українську державу козацьку збудувати".

На Переяславській раді і церемонії проголошення царської грамоти були присутні 284 особи. Відмовились присягати цареві численні представники козацької старшини, серед яких Іван Богун, Григорій Гуляницький, герой Конотопської битви 1659 року, Іван Сірко, Петро Дорошенко, Осип Глух, Михайло Ханенко, Брацлавський, Кропивнянський, Уманський і Полтавський козацькі полки, у деяких царських послів побили камінням, українське духовенство на чолі з Сильвестром Косівим. Проти Москви виступила і Запорозька Січ.

"Оригінал договору, який так багато важив не лише для України, а й для всієї Центрально-Східної Європи, безслідно зник", - наголошує доктор історичних наук Олег Рафальський.

Переяславська рада дуже швидко лягла в основу теорії "возсоєдінєнія Русі" та про "єдіний народ". Єдиним позитивним наслідком Переяслава, на думку В'ячеслава Липинського, було остаточне відокремлення України від Польщі. Але, "щоб "груба й дика", в розумінні тогочасних українців, Москва могла коли-небудь посісти в Україні місце єзуїтської, європейської, блискучої своєю культурою і привабливою своїм "раєм шляхетськім" Польщі - така смішна на ті часи думка жодному політику українському - ту Польщу ненавидячому, але в школі польській вихованому - не могла прийти навіть в голову", - зазначав історик.

Відомий професор Університету Лондона Норман Дейвіс зазначав, що "перехід Україні від Польщі до Росії важко переоцінити. Московія дістала економічні ресурси і геополітичну позицію, необхідні, щоб стати великою державою... Формула "Московія + Україна = Росія" не фігурує у власне російських версіях російської історії, проте має фундаментальне значення. В такому разі справжнім засновником Російської імперії був Олексій Михайлович, а не його куди славетніший син Петро". Доктор історичних наук Олег Рафальський додає, що, крім усього, Україна понад 300 років була Росії ще й готовою скарбницею європейського генофонду.

Москва хотіла гетьмана, якого можно взяти за хохол

Наступним кроком у напряму державобудування стало підписання у вересні 1658 року українсько-польського Гадяцького договору, за яким утворювався новий державно-федеративний союз Польщі, Великого князівства Литовського і Великого князівства Руського, тобто України. Гетьман Іван Виговський із старшиною, вище православне духівництво з митрополитом Діонісієм Балабаном, намагаючись назавжди відірватися від підступної і віроломної Москви (Іван Виговський тоді казав: "Москва хоче мати гетьмана, якого можна, взявши за хохол, за собою водити"), прийняли пропозицію про союз із Річчю Посполитою, яка, будучи дуже ослабленою безперервними війнами, прагнула знов приєднати козаків, обіцяючи Україні самостійність у межах Речі Посполитої.

"У Гадяцькому договорі була зроблена спроба дати нову назву й визначення Українській державі - Велике князівство Руське, яке об'єднувало б воєводства Київське, Брацлавське та Чернігівське. На переговорах українці домагалися, щоб до складу Великого князівства Руського входили й західні українські землі - воєводства Волинське, Подільське, Руське та Белзьке, а також Пінський та Мстиславський повіти", - зазначає Олена Апанович.

За договором Україна мала б свій найвищий судовий трибунал із діловодством українською мовою, своїх урядовців, власну державну скарбницю, свою монету, свою армію, Києво-Могилянська колегія діставала статус академії і такі самі права, які мала Краківська. Дозволялося засновувати колегії, гімназії, українські школи "скільки їх буде треба". На чолі Руського князівства мав бути гетьман. Визначалася і спільна міжнародна політика - усі три республіки мали об'єднати зусилля для здобуття берегів Чорного моря, взаємно допомагати одна одній у війні, зокрема проти Московії, якщо вона не поверне захоплених литовських і білоруських земель.

Договір було затверджено на польському сеймі у травні 1659 року. Москва відповіла новим збройним наступом на українські землі. Під час московсько-української війни 1658-1659 років гетьман Виговський у битві 29 червня 1659-го під Конотопом знищив 100-тисячну царську армію. Російський історик Соловйов писав: "Цвіт московської кінноти, що відбув щасливі походи 1654-го і 1655 року, загинув за один день, і вже ніколи після того цар московський не був у змозі вивести в поле такого блискучого війська. У жалібній одежі вийшов цар Олексій Михайлович до народу й жах охопив Москву. Удар був то важчий, що був несподіваним".

Українська козацька держава, відроджена Богданом Хмельницьким, проіснувала понад 100 років і була знищена у 1764-му Катериною II. На знищення, за словами Віктора Брехуненка, "окремішності у судочинстві, землеволодінні і так далі - це ще 50 років. Тільки на початку ХІХ ст. остаточно були стерті відмінності між українськими та російськими землями".
Фото Георгія ЛУК'ЯНЧУКА
та з відкритих джерел. Пам'ятник Богдану Хмельницькому в Києві.

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська козацька держава: носій ідеї непідлеглості та соціальний ідеал

# data[].attributes.attachment_link.description
Українське козацтво та Українська козацька держава - унікальне явище не лише у вітчизняній історії, а й у світовій. Українське козацтво, своєрідне військово-політичне утворення, найдавніші відомі писемні згадки про яке датуються 1489-1492 роками, та Українська козацька держава, що постала внаслідок Національно-визвольної війни під проводом Богдана Хмельницького у середині XVII ст.

# data[].attributes.body
"Мої роботи для мене – це гімн красі, рідним місцям, природі й життю. Це реабілітація через мистецтво".

Юрій Пацан

# data[].attributes.body
Пацан Юрій - заслужений художник України, Почесний член Народної академії творчості інвалідів України. Образи і місця, що оживають на картинах художника, – це спогади його дитинства і юності, які він дбайливо зберігає в своєму серці, і якими так щедро ділиться з нами.

Юрій Пацан - учасник багатьох всеукраїнських та міжнародних художніх виставок та фестивалів. Лауреат премії ім. М. Островського.

Сьогодні твори художника можна знайти у приватних колекціях не тільки  України, а й Росії, США, Японії, Китаю, Канади та Німеччини.

# data[].attributes.body
Душина Аліна - читачка бібліотеки-філії №30 для дітей.

# data[].attributes.headline
"Зацвіла в долині червона калина..."

# data[].attributes.subject
"Зацвіла в долині червона калина..."

# data[].attributes.body
Гостєва Марія - читачка бібліотеки-філії №30 для дітей.

# data[].attributes.body
Кривобок Наталія - читачка бібліотеки-філії №30 для дітей.

# data[].attributes.body
Головєй Настя - читачка бібліотеки-філії №30 для дітей.

# data[].attributes.headline
"Світає! Край неба палає..."

# data[].attributes.subject
"Світає! Край неба палає..."

# data[].attributes.body
Пельц Кирило - читач бібліотеки-філії №30 для дітей.

# data[].attributes.attachment_link.title
рисунки день незалежності

# data[].attributes.body
"Богом дана Нам Земля..."

# data[].attributes.body
"Рідні пейзажі України"

# data[].attributes.headline
Урицькі скелі. Тустань 

# data[].attributes.subject
Урицькі скелі. Тустань 

# data[].attributes.body
"А в Уричі камінь, і ковані в нім,
Покої, і брами, і льохи;
Чи велетнів се, чи розбійників дім,
Не знає ніхто анітрохи".
Іван Франко

Урицькі скелі – пам’ятка природи та археології національного значення (1999 р.), яка не має аналогів у Європі, один із наймістичніших куточків Карпат, чудернацьке накопичення скель в селі Урич, Львівської області.

Мандруючи загадковим карпатським селом Урич, Великий Каменяр Іван Франко писав: "...У Карпатах є дуже багато красивих місць, але Урич належить до тих, куди, приїхавши один раз, запам'ятовуєш собі його на все життя..."

На протязі історії повз Урицьких скель проходили та залишали свої петрогліфи такі племена як: даки, кельти, скіфи, фраки та білі хорвати.

Тут знайдені рештки стін та будівельних конструкцій, які є залишками давньоруської фортеці Тустань (ХІ – ХІІІ ст). Захисники цієї фортеці на протязі довгого часу чинили стійкий опір татаро-монгольським завойовникам. У скелях вирубані підземні ходи, гроти, колодязі.

Урицькі скелі – цілий комплекс, що поділяється на 7 груп. Найбільшими є 4 групи: Камінь, Острий Камінь, Мала Скеля і Жолоб (Орел).

Урицькі скелі  входять до складу Національного парку "Сколівські Бескиди" та Державного історико-культурного заповідника "Тустань".
У 2001 році їх внесено у державний реєстр нерухомих пам’яток археології національного значення.

# data[].attributes.body
"Букет соняшників"

# data[].attributes.headline
Вулкан Старуня

# data[].attributes.subject
Вулкан Старуня

# data[].attributes.body
Грязьовий вулкан Старуня – унікальний геологічний пам’ятник природи – єдиний діючий грязьовий вулкан не тільки у Карпатському регіоні, але і в світі. Своїм виникненням він зобов’язаний насамперед людям.

Виникненню вулкана передував землетрус у Румунії, у горах Вранча у 1977 році. Тоді на конусоподібному пагорбі діаметром близько 50 м з’явилися перші кратери, з яких вихлюпувались рідина, грязі
і газ.

Грунтові води, насичені киснем,  проникають углиб землі на тисячу метрів, викликаючи окислення нафти, що і дає той приплив теплової енергії, яка живить вулкан.

Спочатку вулкан мав 4 жерла діаметром 10-50 см і висоту конуса близько 3 м. Зараз являє собою велику плоску пляму бруду, налічує 8 кратерів і 12 непостійних мікрократерів. З них з різною періодичністю і інтенсивністю викидаються гази, нафта і вода різної мінералізації.

Чудо-Старуня реагує на землетруси, що відбуваються в радіусі 3-6 тис. км в Румунії, Італії, Німеччині, Іраку, на Кавказі і навіть у середній Азії.

Цей постійно діючий підземний “барометр” – унікальне місце для вивчення особливостей динаміки землі, закономірностей формування корисних копалин, прогнозування землетрусів.

# data[].attributes.headline
Актовський каньйон

# data[].attributes.subject
Актовський каньйон

# data[].attributes.body
Актовський каньйон - це унікальний природний комплекс, в якому поєдналася велич гранітних скель та живописна краса водної стихії,  що розташований недалеко від селища Актове Миколаївської області на р. Мертвовод.

За свій майже неземний ландшафт та моторошну назву річки, в якій велика концентрація сірководню, Актовський каньйон отримав назву «Долина диявола».

Давні греки називали Актовський каньйон словом «Ексампей» – дослівно це «мертва вода».

Актовський каньйон - природне явище, аналогів якому немає ніде у Європі. За своїми геолого-ландшафтним показниками Актовський каньйон в мініатюрі з величезною точністю в часі утворення нагадує знамениті каньйони Північної Америки.

# data[].attributes.headline
Озеро Берестувате – водойма без дна, яка ніколи не замерзає

# data[].attributes.subject
Озеро Берестувате – водойма без дна, яка ніколи не замерзає

# data[].attributes.body
Озеро Берестувате – один із найзагадковіших та найнезвичніших куточків природи України. І найбільша загадка полягає у тому, що ніхто досі не може виміряти глибини цього озера. У народі Берестувате озеро прозвали "зачароване", а другою його назвою є "Чорне озеро". Припускають, що Чорне озеро  має два або навіть три дна.

Озеро розташоване неподалік села Водяне Знам'янського району Кіровоградської області.

Вода в озері дуже холодна, і має майже однакову температуру у всі пори року. Максимум, на що спроможна літня спека – це прогріти озеро на глибину не більше одного метра. Взимку вода в озері не замерзає.  Єдине виключення – зима 2014-15 років. Тоді водойма покрився міцним льодом.

Ще одним феноменом Чорного озера є так звані плаваючі острови: окремі ділянки суші, які постійно "мігрують" поверхнею. Тож стоячи на березі, можна несподівано опинитись посеред озера.

Озеро Берестувате, що розкинулось на площу близько
16 га, насправді більше схоже на болото. Офіційно це гідрологічна пам’ятка природи — "Болото Чорний ліс".

Розташоване серед боліт та наділене незвичайними особливостями озеро породжує масу легенд та міфів. Подейкують, що у ньому живуть русалки, а поряд не варто гуляти самому - щоб не "напав блуд". А вже осліплені ним люди ніби забрідають на глибину та зникають під темними водами.

Недалеко від озера були виявлені залишки городища чорноліської культури і 265 курганів III століття до н.е.

Озеро Берестувате  є гідрологічною пам’яткою природи з 1975 року.

Але ж є в цьому  озері і щось чудове: влітку його поверхня заростає ліліями, а на берегах подекуди цвітуть рідкісні орхідеї.

Приїхати сюди варто хоча б для того, щоб насолодитися величчю і красою незайманої природи, а також мелодичним співом птахів.

# data[].attributes.headline
Олешківські піски - українська Сахара

# data[].attributes.subject
Олешківські піски - українська Сахара

# data[].attributes.body
Олешківські піски - найбільший піщаний масив України, що не має аналогів в Європі, розкинулися за 30 километрів на схід від Херсона, природне диво України, своєрідне та неймовірно красиве.

Олешківські піски складаються з дюн і піщаних горбів, які досягають висоти близько 5 метрів (окремі сягають 20 м), що пересуваються завдяки дії вітру.

Саме тут блакитне чисте небо зустрічається з гарячими пісками, які влітку нагріваються до 70 градусів, і гарячі потоки, що йдуть від пісків, розгоняють дощові хмари. Іноді трапляються тут піщані бурі, під час яких не видно ані неба, ані сонця.

Водночас є в пустелі і оазиси, які дарують живільний відпочинок подорожньому. На глибині 300-400 м в пустелі існує прісне підземне озеро з дуже смачною водою.

Олешківські піски у сучасному  своєму вигляді з’явилися порівняно нещодавно: через випасання величезних отар овець у ХІХ ст., які знищили траву, звільнилися піски, а вітрова ерозія дала їм можливість розширюватися.

У 2010 році на території Олешківських пісків з’явився природний парк з однойменною назвою. Парк створений згідно з Указом Президента України на двох Нижньодніпровських аренах: Козачелагерській та Чалбаській.

Олешківські піски — загадковий світ, який ще не відкрив людям усіх своїх таємниць, місце, де обов'язково треба побувати хоча б раз у своєму житті.

# data[].attributes.body
Колесник Діана - читачка бібліотеки-філії  сімейного читання №29 ім. Г.С. Сковороди.

# data[].attributes.headline
"Ми за мир!"

# data[].attributes.subject
"Ми за мир!"

# data[].attributes.body
Ткачов Андрій - читач бібліотеки-філії сімейного читання №29 ім. Г.С. Сковороди.№

# data[].attributes.headline
"Хлібний колосок"

# data[].attributes.subject
"Хлібний колосок"

# data[].attributes.body
Авайс Софія - читачка бібліотеки-філії сімейного читання №29 ім. Г.С. Сковороди.

# data[].attributes.body
Дворнікова Катерина - читачка бібліотеки-філії  сімейного читання №29 ім. Г.С. Сковороди.

# data[].attributes.headline
"Весна іде..."

# data[].attributes.subject
"Весна іде..."

# data[].attributes.body
Гришко Діана - читачка бібліотеки-філії сімейного читання №29 ім. Г.С. Сковороди.

# data[].attributes.body
Чуприна Олена - читачка бібліотеки-філії  сімейного читання №29 ім. Г.С. Сковороди.

# data[].attributes.headline
Лемурійське озеро - українське диво природи

# data[].attributes.subject
Лемурійське озеро - українське диво природи

# data[].attributes.body
Унікальне рожеве солоне озеро,  що  розташувалось на Херсонщині,  щоліта приваблює туристів з багатьох країн світу. За своїми лікувальними властивостями вода і солоні лікувальні грязі Лемурійського озера не мають аналогів у Європі.

Лемурійське озеро, яке ще часто називають Мертвим морем України, – є унікальним природним явищем.

Мертве море України набагато солоніше за ізраїльське – весь запас солі в затоці перевищує 200 мільйонів тонн і його концентрація у воді сягає до 35%, тоді як у Мертвому морі вона становить лише 27 – 30%. Вода тут така солона, що в ній неможливо потонути.

Неповторному рожевому кольору озеро  завдячує особливим мікроводоростям, які під дією сонця виробляють бетакаротин та забарвлюють озерну ропу у колір ранкової зорі. Чим спекотніше видається літо,  тим насиченішого кольору набуває ропа. А відступаючи, вода залишає на березі тонни білого соляного "піску".

# data[].attributes.headline
Талановитий сучасний

# data[].attributes.body
Талановитий сучасний український художник Юрій Журка відомий  не тільки в Україні, а й далеко за її межами.  Особливою популярністю користуються картини художника, що написані в жанрі українського історичного пейзажу.

Цікаво те, що Юрій Журка закінчив  Харківське художнє державне училище, відділення художник-декоратор. Вступні екзамени здав на відмінно, а його роботи стають еталоном для абітурієнтів і довгі роки виставлялись як приклад для вступніків.

За спогадами Юрія Журки, становлення  його як художника відбулося завдяки  непересічному педагогічному таланту та людяності Бориса Петровича Пелешука, талановитого художника і мудрого педагога.

З великою любов’ю художник відображає на своїх полотнах  чарівні та емоційні пейзажі рідної української землі, її історію та побут.

# data[].attributes.body
"Лелека"

# data[].attributes.body
"На краю села..."

# data[].attributes.body
"Згадалось літо босоноге..."

# data[].attributes.body
"Місячна ніч..."

# data[].attributes.body
"На краю села хатина"

# data[].attributes.body
"Надвечiр’я в Пироговi"

# data[].attributes.headline
Рідна Україна                                      в картинах  художника-живописця Миколи Корниловича Пимоненка                                                                                                        

# data[].attributes.subject
Рідна Україна                                      в картинах  художника-живописця Миколи Корниловича Пимоненка                                                                                                        

# data[].attributes.body
"…Кажуть, що я – ренегат, що я не люблю своєї Батьківщини, що я даю не те, чого треба, що мої сюжети бліді, але ж усе те неправда, зовсім неправда..."

Микола Пимоненко

# data[].attributes.body
"Жниця"

# data[].attributes.body
"На річці"

# data[].attributes.body
"Засватали"

# data[].attributes.body
"Гуси, додому!"

# data[].attributes.body
"Українська ніч. Побачення"

# data[].attributes.body
"Дівчина з граблями"

# data[].attributes.body
"Проводи запасних"

# data[].attributes.body
"Біля колодязя (Суперниці)"

# data[].attributes.body
"Свати"

# data[].attributes.body
"Жнива на Україні"

# data[].attributes.body
"У колодязя"

# data[].attributes.body
"Побачення"

# data[].attributes.body
"Господарочка" (фрагмент)

# data[].attributes.body
"Викуп молодої"

# data[].attributes.body
"Весілля в Київській губернії"

# data[].attributes.body
"Портрет доньки художника Ольги"

# data[].attributes.body
"Портрет доньки художника Раїси"

# data[].attributes.body
"З лісу"

# data[].attributes.body
"Не жартуй"

# data[].attributes.body
"Портрет дружини художника Олександри Володимирівни Пимоненко"

# data[].attributes.body
"Страсний четвер"

# data[].attributes.body
"У затінку"

# data[].attributes.body
"У похід (Проводи козаків)"

# data[].attributes.body
"Молодиця"

# data[].attributes.body
"Вечоріє, або Останній промінь сонця"

# data[].attributes.body
"Дівчата ворожать"

# data[].attributes.body
"Святочне ворожіння"

# data[].attributes.body
"Гарбузи". Етюд

# data[].attributes.body
"Продавщиця полотна"

# data[].attributes.body
"Пасхальная утреня"

# data[].attributes.attachment_link.title
Без названия

# data[].attributes.body
"Великодня утреня в Малоросії"

# data[].attributes.body
"Ставок". Ескіз

# data[].attributes.body
"Брід"

# data[].attributes.body
"На містках. Праля"

# data[].attributes.body
"Ідилія"

# data[].attributes.body
"Перед грозою"

# data[].attributes.body
"Жертва фанатизму"

# data[].attributes.body
"Подруги"

# data[].attributes.body
"Сінокос"

# data[].attributes.body
"Київська квіткарка"

# data[].attributes.headline
Дністровський каньйон

# data[].attributes.subject
Дністровський каньйон

# data[].attributes.body
Дністровський каньйон - найбільший каньйон в Україні і один з найбільших у Європі.  Він простягнувся на 250 км. Територією каньону протікає одна з найкрасивіших річок Європи та друга за величиною в Україні – Дністер! Древні римляни називали цю ріку Данастріс, а греки – Тіріс. Вона торувала свій шлях по землі багато століть до нас. Протяжність ріки 1365 км, а найкрасивіші береги розташувалися на Тернопільщині.

Дністровський каньйон - унікальна пам'ятка природи і туристичний об’єкт, що лежить на території одразу чотирьох областей. Його лівий бік належить Тернопільській і Хмельницькій областям, а правий – Івано-Франківській і Чернівецькій

Дністровський каньйон  – одне із 7 чудес України.

Природа Дністровського каньйону своєрідна та неповторна. На його території близько 100 пам’яток живої і неживої природи світового значення, також тут збереглися унікальні еталони відслонень гірських порід.

Кожен,  хто відвідав Дністровський каньйон, потім розповідає про те, що бачив частинку раю.

# data[].attributes.body
"Соняшники"

# data[].attributes.attachment_link.title
Шматок землі, ти звешся Україною. Ти був до нас. Ти будеш після нас. (20)

# data[].attributes.headline
"А я просто українка, україночка"

# data[].attributes.subject
"А я просто українка, україночка"

# data[].attributes.body
Дуднік Соня - читачка бібліотеки-філії сімейного читання №29 ім. Г.С. Сковороди.

# data[].attributes.headline
"Україна калинова"

# data[].attributes.subject
"Україна калинова"

# data[].attributes.body
Попова Вікторія - читачка бібліотеки-філії №3 для дорослих.

# data[].attributes.headline
"Моя країна - Україна"

# data[].attributes.subject
"Моя країна - Україна"

# data[].attributes.body
Колективна робота читачів бібліотеки-філії №39 для дітей.

# data[].attributes.headline
"Україна - моя домівка"

# data[].attributes.subject
"Україна - моя домівка"

# data[].attributes.body
Щербина Вероника - читачка бібліотеки-філії №39 для дітей.

# data[].attributes.headline
"Там де гори, й полонини"

# data[].attributes.subject
"Там де гори, й полонини"

# data[].attributes.body
Храпач Діана - читачка бібліотеки-філії №39 для дітей.

# data[].attributes.body
"Гусі, додому"

# data[].attributes.attachment_link.title
Шматок землі, ти звешся Україною. Ти був до нас. Ти будеш після нас. (19)

# data[].attributes.attachment_link.title
Шматок землі, ти звешся Україною. Ти був до нас. Ти будеш після нас. (16)

# data[].attributes.headline
"Танок на майдані Ко

# data[].attributes.body
"Танок на майдані Конґо" представляє нове відео

"ТНМК – Історія України за 5 хвилин", в якому вся історія України викладається буквально за п’ять хвилин: від великого вибуху – до сьогодення, транзитом через найвизначніші події у нашій історії. Досить дивитися на власне минуле

з сумом і жалем, українцям
є чим пишатися! А що буде далі – залежить від тебе!

# data[].attributes.attachment_link.title
ТНМК – Історія України за 5 Хвилин [Official Video]

# data[].attributes.attachment_link.title
Шматок землі, ти звешся Україною. Ти був до нас. Ти будеш після нас. (5)

# data[].attributes.attachment_link.title
Шматок землі, ти звешся Україною. Ти був до нас. Ти будеш після нас. (4)

# data[].attributes.attachment_link.title
Шматок землі, ти звешся Україною. Ти був до нас. Ти будеш після нас. (3)

# data[].attributes.attachment_link.title
Шматок землі, ти звешся Україною. Ти був до нас. Ти будеш після нас. (2)

# data[].attributes.attachment_link.title
Шматок землі, ти звешся Україною. Ти був до нас. Ти будеш після нас.

# data[].attributes.headline
Видатні особистості,                    які прославились за кордоном та залишились українцями: Анна Ярославна (1032 – 1075).

# data[].attributes.subject
Видатні особистості,                    які прославились за кордоном та залишились українцями: Анна Ярославна (1032 – 1075).

# data[].attributes.body
Ще той папір від часу не зотлів
і пам’ятка лишилась людям здавна,
де за неграмотних французьких королів
підписувалась Ганна Ярославна.
Ліна Костенко

Анна Ярославна - донька Ярослава Мудрого, українська княгиня із Києва, найрозвиненішої столиці Європи в ХІ столітті, дружина французького короля Генріха I
і королева Франції, одна
з найвидатніших жінок середньовіччя, що прославила Україну на всю Європу.

Анна отримала хорошу освіту: вона чудово розбиралась в історії, знала декілька іноземних мов, уміла писати, співати та малювати.  Мудрість та дипломатичні якості, яким навчали її вдома, дозволили Анні завоювати прихильність не тільки французів, а й навіть Папи Римського Миколи ІІ.

# data[].attributes.headline
Видатні особистості, які прославились за кордоном та залишились українцями: Микола Пимоненко (1862 - 1912). 

# data[].attributes.subject
Видатні особистості, які прославились за кордоном та залишились українцями: Микола Пимоненко (1862 - 1912). 

# data[].attributes.body
"Пимоненко, не шукаючи ніякої реклами, спокійно та з любов’ю робить свою справу художнього прославляння рідної України з її життєрадісним і гарним народом."

(1910 р. цитата з однієї ювілейної статті,  присвяченої 25-річчю творчої й педагогічної діяльності живописця).

"Коли я дивлюсь на його картини, мені здається, що я відчуваю запах чебрецю або неповторний аромат квітучих вишняків і нагрітого на сонці степу."            В. Короленко

Микола Корнилович Пимоненко (1862-1912) - видатний український художник-живописець, академік живопису Петербурзької Академії мистецтв, член Паризької інтернаціональної спілки мистецтв і літератури, автор багатьох картин на сільську та міську тематику, визнаний майстер побутового жанру, один із найкращих психологів в українському реалістичному живописі.

Микола Пимоненко був особливою людиною – він не був вигадником, він зображував тільки те, що бачив на власні очі. І не дивно, адже ще змалку він завжди носив з собою альбом з олівцями і нотував все побачене, як чорновий варіант.

У 1890-их Микола Корнилович брав участь у розписах Володимирського собору в Києві, виконав образи Святої Анни і Миколая  Мірлікійського та деякі образи на фронтоні, за що був нагороджений орденом Святої Анни ІІІ ступеня.

У 1894 р. українського маляра визнали офіційним членом Товариства пересувних художніх виставок, що стало визнанням таланту національного митця, засвідчило його творчу причетність до плеяди передових живописців Імперії.

Ілля Рєпін називав Пимоненка «Живим зображувачем України», а дослідники його творчості стверджують, що найкраще йому вдавалося передавати на полотні дві речі: воду та місячне сяйво.

Картини М.К. Пимоненка мали неабиякий попит, і колекціонери охоче скуповували до своїх зібрань праці українського художника.

Художник брав участь у міжнародних виставках
в Парижі, Лондоні, Мюнхені, Берліні.  Зокрема, на виставці 1906 р. у м. Мюнхені його картині "Страсний четвер" відвели одне з найбільш почесних місць,
а автора полотна прийняли дійсним членом Мюнхенського товариства художників.

В 1909-му за картину "Гопак" його нагородили золотою медаллю Салона де Парі Товариства французьких художників,  а згодом полотно придбала дирекція музею Лувра, а митець став дійсним членом французького товариства «Інтернаціональна спілка митців і литератури».  Диплом про це підписали кілька видатних митців, з-посеред яких – скульптор Оґюст Роден.

Художник створював ліричний образ України з її чарівними пейзажами й життєрадісним народом. Більшість картин М. Пимоненка присвячено змалюванню життя сучасного йому села, в яких правдиво й поетично відтворено побут і звичаї українського селянства, яскраві образи людей із народу.

Спадщина Миколи Пимоненка загалом налічує понад 1000 робіт. Микола Корнилович входить до “золотої десятки” українських художників ХХ століття. Його роботам властивий глибокий гуманізм і народність, які показують любов до українського народу, його уміння не тільки бачити, а й передавати красу побаченого, відтворювати поезію душі фарбами.

"Він був істинним українцем, і не буде забутий своєю батьківщиною за свої правдиві і милі, як Україна, картини”.                                     Ілля Рєпін

# data[].attributes.headline
Видатні особистості, які прославились за кордоном та залишились українцями: Серж Лифар (1904 — 1986).     

# data[].attributes.subject
Видатні особистості, які прославились за кордоном та залишились українцями: Серж Лифар (1904 — 1986).     

# data[].attributes.body
"Я українець — і цим пишаюся".                      Серж Лифар

15 квітня 1904 року у передмісті Києва  народився один
з найвидатніших танцівників ХХ століття, «добрий геній балету» та «Бог танцю» Серж Лифар (Сергі́й Михайлович Лифар).
Походив він з української дворянської родини, яка мала козацьке коріння.
У 18 років  Серж Лифар переїхав до Парижа, де заснував Академію танцю при "Гранд-Опера", а у 24 – очолив її балетну трупу.
Серед його друзів — уся тогочасна мистецька еліта: Федір Шаляпін, Чарлі Чаплін, Грета Гарбо, Марк Шагал, Анна Павлова, Марлен Дітрих, Жан Кокто.

Як згадував про свого друга і земляка Олександр Вертинський: "Як хореограф Лифар поставив понад 200 балетів і сцен в оперних спектаклях. Одного разу він відмовився танцювати, тому що не були поставлені необхідні декорації. А на спектаклі були присутні президент Франції і весь дипломатичний корпус. Наступного дня після скандалу його викликали до президента. На його запитання Лифар відповів: "Я занадто люблю і ціную своє мистецтво, щоб принижувати його такими халтурними виступами" і простягнув прохання про відставку. "Що ж ви збираєтесь робити, якщо я прийму ваше прохання?" — запитав президент. "Я буду працювати шофером таксі", — відповів танцівник. У відповідь — усмішка президента, відмова у відставці і догана директору "Гранд Опера".

Всесвітньо відомий український балетний танцівник та хореограф Серж Лифар став основоположником нового напрямку в балеті —  неокласицизму. Геній, що поставив понад 200 балетів
у «Гранд-Опера», кавалер ордена Почесного легіону та ордена Літератури і мистецтва, володар найвищої відзнаки балету — «Золотого черевичка» та премії «Оскар»,  ніколи не забував про свою батьківщину. Він добре знав своє коріння, цікавився історією. І навіть на прохання Шарля де Голля змінити громадянство на французьке Серж Лифар відмовився, зазначивши, що назавжди залишиться українцем.

Україна і Київ до кінця життя залишалися світлою мрією Лифаря. «Навіть прекрасний блискучий Париж не зміг примусити мене, киянина, забути мій широкий і величний Дніпро», – говорив він.
За заповітом, на його надгробку вигравійовано всього чотири слова "Serg Lifar de Kiev" – "Серж Лифар із Києва".

Після смерті Лифаря його дружина передала в дар Україні найцінніші скарби з його особистої колекції – Орден Почесного Легіону, Золоту Туфельку прикрашену діамантами, сценічні костюми, скульптурні портрети Сержа.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Україна Неймовірна

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
15 квітня 1905 року народився один з найвидатніших танцівників ХХ століття, "добрий геній балету" та "Бог танцю" Серж Лифар. Давайте разом пригадаємо кілька цікавих фактів з життя генія танцю!
* Серж Лифар народився 15 квітня у передмісті Києва. Його батько походив з відомого козацького роду, працював помічником лісничого у Трипільсько-Вітянському лісництві. Хлопця часто возили на свята до діда у Канів, а той дуже любив розповідати про героїчне минуле України та хвалився внуку грамотами від українських гетьманів.

* З дитинства Серж полюбив музику, співав у дитячому хорі Софіївського собору, вчився грати на скрипці та фортепіано.

* Майбутнє хлопця вирішилося завдяки випадковому знайомству з Броніславою Ніжинською, сестрою відомого танцівника Вацлава Ніжинського. Серж вирішив вступити у її балетну секцію. Це був перший доленосний крок.

* Утім, іменита викладачка не розгледіла талант Лифаря. Одного разу Сергій Дягілєв, засновник і художній керівник "Російського балету" звернувся до Броніслави Ніжинської з проханням відрядити п'ятьох її кращих танцівників у Монте-Карло. Лифар у цю п'ятірку не потрапив. Йому вдалося поїхати у Монте-Карло лише після того, як один з "обраних" танцівників відмовився від поїздки.

* Завдяки своєму таланту та фанатичній любові до танцю, вже скоро Серж Лифар став першим солістом французького "Російського балету". Після перших виступів критики назвали Лифаря "новою легендою".

* Після смерті Дягілєва Сержу запропонували очолити балетну трупу "Гранд-Опера". Йому було 24 роки. Саме тоді він поставив свій спектакль-дебют "Ікар", який назавжди пов'язаний із Лифарем. Завдяки своїм гучним роботам у "Гранд-Опера" Серж став не просто танцівником, а обличчям цілої епохи балету. Він 30 років віддав цьому театру, був його солістом, хореографом, педагогом. Став основоположником нового напрямку в балеті - "неокласицизму".

* Геній, що поставив понад 200 балетів у "Гранд-Опера", кавалер ордена Почесного легіону та ордена Літератури і мистецтва, володар найвищої відзнаки балету - "Золотого черевичка" та премії "Оскар", до останнього свого дня любив лише одне місце на земній кулі - Київ. "Навіть прекрасний блискучий Париж не зміг примусити мене, киянина, забути мій широкий, величавий Дніпро", - говорив Серж Лифар. Коли, вручаючи орден Почесного легіону, Шарль де Голль вкотре запропонував йому стати громадянином країни і звернувся до нього: "Мосьє Лифар! Ви зробили для Франції стільки, скільки мало хто із знаменитих французів. Чи не час вам стати французом і за паспортом?". Лифар відповів: "Щиро вдячний, пане президенте, за вашу пропозицію. Але я ніколи не був і не буду французом, бо я українець і батьківщина моя Україна". Побачити Україну знову геніальний танцівник зміг лише одного разу - у 1961 році.

* З 1955 Лифар викладав курс історії й теорії танцю в Сорбонні, був ректором Університету танцю, професором Вищої школи музики та почесним президентом Національної ради танцю при ЮНЕСКО. А в 65 відкрив у собі інший великий талант - художника.

* Помер Серж Лифар у Лозанні 15 грудня 1986. В наші дні там з'явився пам'ятник, дарунок від киян: Ікар з піднятими руками-крилами наче прагне злетіти у небо. На постаменті скромний напис: "Serg Lifar de Kiev" - "Серж Лифар з Києва".

# data[].attributes.attachment_link.title
ТОП-10 маловідомих фактів про всесвітньовідомого хореографа, французького українця Сержа Лифаря

# data[].attributes.attachment_link.description
15 квітня 1905 року народився один з найвидатніших танцівників ХХ століття, "добрий геній балету" та "Бог танцю" Серж Лифар. Давайте разом пригадаємо кілька цікавих фактів з життя генія танцю! * Серж Лифар народився 15 квітня у передмісті Києва. Його батько походив з відомого козацького роду, працював помічником лісничого у Трипільсько-Вітянському лісництві.

# data[].attributes.headline
“Львівський Моцарт” прожив в Україні 30 років.

# data[].attributes.subject
“Львівський Моцарт” прожив в Україні 30 років.

# data[].attributes.body
Франц Ксавер Вольфганг Моцарт (1791-1844) – австрійський композитор, піаніст, диригент та педагог, молодший син композитора Вольфганга Амадея Моцарта.
У 1808 р. Франц Ксавер Вольфганг Моцарт прийняв пропозицію стати вчителем музики у родині Баворовських у с. Підкамінь біля Рогатина.
А наступного року прийняв пропозицію імперського шамбеляна фон Янішевського про навчання музики його дітей у Бурштині, де прожив до 1811 року. За цей час  Франц-Ксавер Моцарт організував перший світський хоровий колектив, здійснював постановки п'єс, часто давав концерти для гостей бурштинського поміщика, на яких виконував батькові та перші власні музичні твори.

З Бурштина молодий композитор переїхав до Львова, де навчав музики дітей Погоцкіх, Чарторийских, Сапег. У Львові Франц стимулював розвиток музичного мистецтва. Так 2 грудня 1826 р. до річниці смерті батька він створив професійне хорове товариство Святої Цецилії, яке у соборі Святого Юра виконало знаменитий «Реквієм».  Фактично це товариство було першою музичною школою в місті.

Франц Ксавер Моцарт прожив на Львівщині майже двадцять сім років - більшу частину свого творчого шляху. Вплинув на розвиток музичного життя міста та України першої половини XIX століття. Моцартознавці називають його “лємберзьким Моцартом” - від тогочасної австрійської назви Львова – Лємберг.

Композитор багато подорожував по Україні, де його концерти сприймалися на біс. У Львові Моцарт написав Другий концерт для фортепіано з оркестром Es-dur (1818), кантату “Перший день весни” (1827), низку камерних, вокальних та інструментальних творів.

Під впливом почутих (а часом і виконуваних ним) творів у дусі української народної музики він написав кілька композицій на українські теми або стилізовані під них. Музикознавці відзначають, що найбільша частина творів Франца Ксавера створена саме в Галичині.

# data[].attributes.headline
Людвиг ван Бетховен присвятив дві своїх симфонії украінцеві.

# data[].attributes.subject
Людвиг ван Бетховен присвятив дві своїх симфонії украінцеві.

# data[].attributes.body
Видатний австрійський композитор Людвиг ван Бетховен присвятив дві своїх симфонії украінцеві. Ім’я щасливчика, на честь якого було створено два твори, – Андрій Розумовський,  улюблений син останнього гетьмана козацької України Кирила Розумовського. Андрій Кирилович Розумовський був гарним дипломатом,  другом і меценатом Бетховена. Майже все життя він провів у Відні, де й познайомився з композитором. Дружба між чоловіками стала причиною присвяти Андрієві Розумовському 5-ї та 6-ї симфоній а також три струнні квартети, що отримали назву квартетів Розумовського.

Також у Бетховена є дві обробки твору «Їхав козак за Дунай». В трьох «Квартетах Розумовського», у першому, використовується мелодія пісні «Ой, на дворі метелиця», а в другому – проглядається мотив пісні «Від Києва до Лубен насіяла конопель».

На згадку про дружбу граф Андрій  Розумовський подарував Людвігу ван Бетховену невеличку скульптуру прес-бювар у формі козака на баскому коні, що нині зберігається в музеї Людвіга ван Бетховена у Бонні.