# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Цвітові яблуні"

З далекого туману, з тихих озер загірної комуни шелестить шелест: то йде Марія. Я виходжу на безгранні поля, проходжу перевали і там, де жевріють кургани, похиляюсь на самотню пустельну скелю. Я дивлюсь в даль.- Тоді дума за думою, як амазонянки, джигітують навколо мене. Тоді все пропадає... Таємні вершники летять, ритмічно похитуючись, до отрогів, і гасне день; біжить у могилах дорога, а за нею - мовчазний степ... Я одкидаю вії і згадую... воістину моя мати - втілений прообраз тієї надзвичайної Марії, що стоїть на гранях невідомих віків. Моя мати - наївність, тиха жура і добрість безмежна. (Це я добре пам'ятаю!). І мій неможливий біль, і моя незносна мука тепліють у лампаді фанатизму перед цим прекрасним печальним образом.

Мати каже, що я (її м'ятежний син) зовсім замучив себе... Тоді я беру її милу голову з нальотом сріблястої сивини і тихо кладу на свої груди... За вікном ішли росяні ранки і падали перламутри. Проходили неможливі дні. В далі з темного лісу брели подорожники й біля синьої криниці, де розлетілись дороги, де розбійний хрест, зупинялись. То - молоде загір'я.

- Але минають ночі, шелестять вечори біля тополь, тополі відходять у шосейну безвість, а за ними - літа, роки і моя буйна юність. Тоді дні перед грозою. Там, за отрогами сизого боку, спалахують блискавиці і накипають, і піняться гори. Важкий душний грім ніяк не прорветься з Індії, зі сходу. І томиться природа в передгроззі. А втім, за хмарним накипом чути й інший гул - ...глуха канонада. Насуваються дві грози.

- Тривога! - Мати каже, що вона поливала сьогодні м'яту, м'ята вмирає в тузі. Мати каже: "Надходить гроза!" І я бачу: в її очах стоять дві хрустальні росинки.

І

Атака за атакою. Шалено напирають ворожі полки. Тоді наша кавалерія з флангу, і йдуть фаланги інсургентів у контратаку, а гроза росте, і мої мислі - до неможливости натягнутий дріт.

День і ніч я пропадаю в "чека".

Помешкання наше - фантастичний палац: це будинок розстріляного шляхтича. Химерні портьєри, древні візерунки, портрети княжої фамілії. Все це дивиться на мене з усіх кінців мойого випадкового кабінету.

Десь апарат військового телефону тягне свою печальну тривожну мелодію, що нагадує дальній вокзальний ріжок.

На розкішній канапі сидить, підклавши під себе ноги, озброєний татарин і монотонне наспівує азіятське: "ала-ла-ла".

Я дивлюсь на портрети: князь хмурить брови, княгиня - надменна зневага, княжата - в темряві столітніх дубів.

І в цій надзвичайній суворості я відчуваю весь древній світ, всю безсилу грандіозність і красу третьої молодости минулих шляхетних літ.

Це чіткий перламутр на бенкеті дикої голодної країни.

І я, зовсім чужа людина, бандит - за одною термінологією, інсургент - за другою, я просто і ясно дивлюсь на ці портрети і в моїй душі нема й не буде гніву. І це зрозуміло:

- я - чекіст, але і людина.

Темної ночі, коли за вікном проходять міські вечори (маєток злетів на гору й царить над містом), коли сині димки здіймаються над цегельнею й обивателі, як миші,- за підворіття, у канареєчний замок, темної ночі в мойому надзвичайному кабінеті збираються мої товариші. Це новий синедріон, це чорний трибунал комуни.

Тоді з кожного закутка дивиться справжня й воістину жахна смерть. Обиватель:

- Тут засідає садизм!

Я:

- ...(мовчу).

На міській башті за перевалом тривожно дзвенить мідь. То б'є годинник. З темного степу доноситься глуха канонада.

Мої товариші сидять за широким столом, що з чорного дерева. Тиша. Тільки дальній вокзальний ріжок телефонного апарату знов тягне свою печальну, тривожну мелодію. Зрідка за вікном проходять інсургенти.

Моїх товаришів легко пізнати:

доктор Тагабат,

Андрюша,

третій - дегенерат (вірний вартовий на чатах).

Чорний трибунал у повному складі.

Я:

- Увага! На порядку денному діло крамаря ікс!

З давніх покоїв виходять льокаї і також, як і перед князями, схиляються, чітко дивляться на новий синедріон і ставлять на стіл чай. Потім нечутно зникають по оксамиту килимів у лабіринтах високих кімнат.

Канделябр на дві свічі тускло горить. Світлу не сила досягти навіть чверти кабінету. У височині ледве манячить жирандоля. В городі - тьма. І тут - тьма: електричну станцію зірвано. Доктор Тагабат розвалився на широкій канапі вдалі від канделябра, і я бачу тільки білу лисину й надто високий лоб. За ним іще далі в тьму - вірний вартовий із дегенеративною будівлею черепа. Мені видно лише його трохи безумні очі, але я знаю:

- у дегенерата - низенький лоб, чорна копа розкуйовдженого волосся й приплюснутий ніс. Мені він завжди нагадує каторжника, і я думаю, що він не раз мусів стояти у відділі кримінальної хроніки.

Андрюша сидить праворуч мене з розгубленим обличчям і зрідка тривожно поглядає на доктора. Я знаю, в чому справа.

Андрюшу, мого бідного Андрюшу, призначив цей неможливий ревком сюди, в "чека", проти його кволої волі. І Андрюша, цей невеселий комунар, коли треба енергійно розписатись під темною постановою -

- "розстрілять",

завше мнеться, завше розписується так:

не ім'я і прізвище на суворому життьовому документі ставить, а зовсім незрозумілий, зовсім химерний, як хетейський ієрогліф, хвостик.

Я:

- Діло все. Докторе Тагабате, як ви гадаєте?

Доктор (динамічно):

- Розстрілять!

Андрюша трохи перелякано дивиться на Тагабата й мнеться. Нарешті, тремтячи і непевним голосом, каже:

- Я з вами, докторе, не згодний.

- Ви зі мною не згодні? - і грохот хриплого реготу покотився в темні княжі покої.

Я цього реготу чекав. Так завше було. Але й на цей раз здригаюсь і мені здається, що я йду в холодну трясовину. Прудкість моєї мислі доходить кульмінацій.

І в той же момент раптом переді мною підводиться образ моєї матері...

- ..."Розстрілять"???

І мати тихо, зажурено дивиться на мене.

...Знову на далекій міській башті за перевалом дзвенить мідь: то б'є годинник. Північна тьма. В шляхетний дім ледве доноситься глуха канонада. Передають у телефон: наші пішли в контратаку. За портьєрою в скляних дверях стоїть заграва: то за дальніми кучугурами горять села, горять степи й виють на пожар собаки по закутках міських підворіть. В городі тиша й мовчазний передзвін серць.

....Доктор Тагабат нажав кнопку.

Тоді льокай приносить на підносі старі вина. Потім льокай іде, і тануть його кроки, віддаляються по леопардових міхах.

Я дивлюсь на канделябр, але мій погляд мимоволі скрадається туди, де сидить доктор Тагабат і вартовий. В їхніх руках пляшки з вином, і вони його п'ють пожадливо, хижо.

Я думаю "так треба".

Але Андрюша нервово переходить із місця на місце і все поривається щось сказати. Я знаю, що він думає: він хоче сказати, що так нечесно, що так комунари не роблять, що це - бакханалія і.т. д. і т. п.

Ах, який він чудний, цей комунар Андрюша!

Але, коли доктор Тагабат кинув на оксамитовий килим порожню пляшку й чітко написав своє прізвище під постановою -

- "розстрілять",-

мене раптово взяла розпука. Цей доктор із широким лобом і білою лисиною, з холодним розумом і з каменем замість серця,- це ж він і мій безвихідний хазяїн, мій .звірячий інстинкт. І я, главковерх , чорного трибуналу комуни,- нікчема в його руках, яка віддалася на волю хижої стихії.

"Але який вихід?"

- Який вихід?? - І я не бачив виходу.

Тоді проноситься переді мною темна історія цивілізації, і бредуть народи, і віки, і сам час...

- Але я не бачив виходуі

Воістину правда була за доктором Тагабатом.

...Андрюша поспішно робив свій хвостик під постановою, а дегенерат, смакуючи, вдивлявся в літери.

Я подумав: "коли доктор - злий геній, зла моя воля, тоді дегенерат є палач із гільйотини".

Але я подумав:

- Ах, яка нісенітниця! Хіба він палач? Це ж йому, цьому вартовому чорного трибуналу комуни, в моменти великого напруження я складав гімни.

І тоді відходила, удалялась од мене моя мати - прообраз загірної Марії, і застигала, у тьмі чекаючи.

...Свічі танули.

Суворі постаті князя й княгині пропадали в синім тумані цигаркового диму.

...До розстрілу присуджено,

- шість!

Досить! На цю ніч досить!

Татарин знову тягне своє азіятське: "ала-ла-ла". Я дивлюся на портьєру, на заграву в скляних дверях.- Андрюша вже зник. Тагабат і вартовий п'ють старі вина. Я перекидаю через плече мавзер і виходжу з княжого дому. Я йду по пустельних мовчазних вулицях обложеного міста.

Город мертвий. Обивателі знають, що нас за три-чотири дні не буде, що даремні наші контратаки: скоро зариплять наші тачанки в далекий сіверкий край. Город причаївся. Тьма.

Темним волохатим силуетом стоїть на сході княжий маєток, тепер - чорний трибунал комуни.

Я повертаюсь і дивлюсь туди, і тоді раптом згадую, що шість на моїй совісті.

...Шість на моїй совісті?

Ні, це неправда. Шість сотень,

шість тисяч, шість мільйонів -

тьма на моїй совісті!!!

- Тьма?

І я здавлюю голову.

...Але знову переді мною проноситься темна історія цивілізації, і бредуть народи, і віки, і сам час...

Тоді я, знеможений, похиляюсь на паркан, становлюся на коліна й жагуче благословляю той момент, коли я зустрівся з доктором Тагабатом і вартовим із дегенеративною будівлею черепа. Потім повертаюсь і молитовне дивлюся на східний волохатий силует.

...Я гублюсь у переулках. І нарешті виходжу до самотнього домика, де живе моя мати. У дворі пахне м'ятою. За сараєм палахкотять блискавиці й чути гуркіт задушеного грому.

Тьма!

Я йду в кімнату, знімаю мавзера й запалюю свічу.

...- Ти спиш?

Але мати не спала.

Вона підходить до мене, бере моє стомлене обличчя в свої сухі старечі долоні й схиляє свою голову на мої груди. Вона знову каже, що я, її м'ятежний син, зовсім замучив себе.

І я чую на своїх руках її хрустальні росинки.

Я:

- Ах, як я втомився, мамо!

Вона підводить мене до свічі й дивиться на моє зморене обличчя. Потім становиться біля тусклої лампади й зажурено дивиться на образ Марії.- Я знаю: моя мати і завтра піде в манастир: їй незносні наші тривоги й хиже навколо.

Але тут же, дійшовши до ліжка, здригнув:

- Хиже навколо? Хіба мати сміє думати так? Так думають тільки версальці!

І тоді, збентежений, запевняю себе, що це неправда, що ніякої матері нема переді мною, що це не більше, як фантом.

- Фантом? - знову здригнув я.

Ні, саме це - неправда! Тут, у тихій кімнаті, моя мати не фантом, а частина мого власного злочинного "я", якому я даю волю.

# data[].attributes.attachment_link.title
Я (Романтика) - Микола Хвильовий, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Я (Романтика)" (автор: Хвильовий Микола). Читати повністю електронну книгу Микола Хвильовий - Я (Романтика) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Життя та творчість а

# data[].attributes.body
Життя та творчість автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
МИКОЛА ХВИЛЬОВИЙ

(1893-1933)

Інші псевдоніми - Юлія Уманець, Стефан Кароль. Справжнє ім'я - Микола Григорович Фітільов.

Микола Хвильовий народився 13 грудня 1893 р. в селищі Тростянець на Харківщині (тепер Сумської області) в родині робітника. Навчався в початковій школі, в Богодухівській гімназії. Проте освіту здобував здебільшого самоосвітою. У 1914- 1916рр. воював на фронтах Першої світової війни, де саме в окопах, серед солдатської маси, усталюються його демократичні, частково й більшовицькі симпатії. Перші поезії почав друкувати в 1917 р. ("Шляхи мистецтва"), а далі - прозу. Був організатором збройної боротьби проти гетьманських військ на Харківщині. Був ініціатором, організатором і активним членом низки літературних організацій ("Гарт", "Вапліте", "Пролітфронт").

У столичному Харкові у 1921р. Хвильовий дебютував як поет, видавши поетичні книги: "В електричний вік", "Молодість". У 1923 р. окремим виданням вийшла славетна збірка оповідань "Сині етюди", наступного року - збірка новел та оповідань "Осінь".

Статтею "Про "сатану в бочці", або про графоманів, спекулянтів та інших "просвітян"" письменнику 1925р. розпочав знамениту літературну дискусію.

У 1927 р. Хвильовий разом з Яловим і Досвітнім виступив у пресі зі спокутувальним листом і вийшов з ВАПЛІТЕ. Протягом 1927-1930 pp. вийшли його "Твори в трьох томах". Узимку 1928р. Хвильовий поїхав за кордон, наступного року вийшла його поетична книга "Досвітні симфонії".

13 травня 1933 р. прогримів постріл, що обірвав життя Миколи Хвильового, одного з найталановитіших письменників XX ст. Сталося це ясного ранку в присутності М. Куліша, Г. Епіка, О. Досвітнього. Хвильовий грав на якомусь щипковому вірменському інструменті, декламував вірш М. Некрасова "Мужичок с ноготок", потім вийшов до сусідньої кімнати і там вистрілив собі у скроню. На столі залишив передсмертну записку: "Арешт Ялового (Михайла Ялового, першого президента ВАПЛІТЕ, напередодні було заарештовано) - це розстріл цілої Генерації... За що? За те, що ми були найщирішими комуністами? Нічого не розумію. За Генерацію Ялового відповідаю перш за все я, Микола Хвильовий. Отже, як говорить Семенко,... ясно. Сьогодні прекрасний сонячний день. Як я люблю життя - ви й не уявляєте. Сьогодні 13. Пам'ятаєте, як я був закоханий у це число? Страшенно боляче. Хай живе комунізм. Хай живе соціалістичне будівництво. Хай живе Комуністична партія".

І хоча самогубство дає можливість звинуватити людину в слабкодухості, але стосовно постаті М. Хвильового говорити про слабкодухість важко. Скоріш за все його рання трагічна смерть була своєрідним протестом, яким він хотів зупинити лавину репресій, що насувалася.З виходом першої поетичної книги в 1921 р. постать Хвильового відразу привернула до себе увагу, адже свою поезію він творив у стильовій манері неоромантизму та імпресіонізму. Та все ж за творчим обдаруванням М. Хвильовий був прозаїком, він сам це скоро відчув і після виходу другої збірки до поезії звертався лише епізодично. Ерудиція і вроджений талант лідера притягували до Миколи Хвильового сучасників. Він організував найпотужнішу літературну структуру - ВАПЛІТЕ, до якої увійшли колишні члени "Гарту", "Жовтня", дехто з "плужан". Керівництво здійснювали М. Хвильовий, М. Яловий (президент) та О. Досвітній. ВАПЛІТЕ об'єднала найталановитіших митців, які тоді мешкали в Харкові (П. Тичина, Ю. Яновський, М. Куліш, М. Бажан, О. Довженко, М. Йогансен, О. Слісаренко, Ю. Смолич, Г. Епік, П. Панч та інші). У статусі та програмі організації йшлося про те, що її члени обирають вільний розвиток усіх течій і стилів, підтримують талановитість і новаторство, високу професійну майстерність, дбають про престиж української літератури. Шлях, обраний ВАПЛІТЕ, суттєво відрізнявся від того, що пропонувала українському мистецтву більшовицька ідеологія, а тому організація відразу привернула до себе увагу партійного чиновництва. Недарма в пізніші, репресивні та "застійні" роки, сама лише належність до неї вже вважалася серйозним обвинуваченням. Час появи на літературній арені ВАПЛІТЕ збігся з розгортанням най-гучнішої літературної дискусії 1925-1928 pp., яка мала об'єктивні підвалини-визначення сучасного стану і подальшого шляху розвитку українського мистецтва. Дискусія розпочалася зі статті М. Хвильового "Про "сатану в бочці", або про графоманів, спе

кулянтів та інших "просвітян"", опублікованої в додатку до газети "Вісті ВУЦВК" "Культура і побут" ЗО квітня 1925р. у відпо-відь на виступ автора:початківця Г. Яковенка "Про критику і критиків у літературі". Статті й памфлети М. Хвильового були спрямовані проти масовізму і "червоної просвіти", що культивувалися організацією "Плуг" на чолі з С Пилипенком, проти хуторянської обмеженості та провінційності української літератури, сліпого наслідування нею російської літератури, засилля в ній графоманства і ремісництва у вигляді агіток. Саме М. Хвильовий категорично поставив питання "Європа чи просвіта?", маючи на увазі рішучий поворот рідної літератури на самостійний, вільний від будь-яких зовнішніх втручань і тиску, виеокопрофесійний шлях розвитку, її орієнтацію на "психологічну Європу", тобто найкращі здобутки європейського мистецтва. У розпалі літера-турної дискусії з'являються і цикли памфлетів Миколи Хвильового "Камо грядеши", "Думки проти течії", "Апологети писариз-му" та стаття "Україна чи Малоросія?" (написана 1926р. стаття була заборонена і стала відомою читачеві лише в 1990 р.), в яких розкривалася, глибоко аргументувалася суть проголошених ним гасел орієнтації на "психологічну Європу", "геть від Москви", "романтики вітаїзму", "азіатського ренесансу". Стиль М. Хви-льового-памфлетиста досить своєрідний, він і тут зостається неповторним художником. Афористичність висловлених гасел, багатство й розмаїтість метафоричної образності, історичних, літературних ремінісценцій, виваженість аргументації, поєднання пристрасних інвектив із тонкою іронією - все це риси індивідуального стилю, які дозволяють оцінити памфлети М. Хвильового як мистецьке явище.

Питання, порушене Хвильовим, було важливим для багатьох тогочасних письменників. Багато хто з них радо відгукнувся творчими пошуками. Відтак партійні органи забили на сполох. У 1926 р. у відкритому листі Й. Сталіна членам політбюро ЦК КП (б) У рішуче засуджувалися дії М. Хвильового й взагалі ваплітян. А в січні 1927 p., щоб урятувати ВАШЇЇТЕ, Хвильовий, Яловий і Досвітній виступили у пресі зі спокутувальним листом, вийшли з організації (тепер її очолили М. Куліш, Г. Епік). Але це був формальний вихід, про що свідчить подальша поведінка колишніх лідерів - із початково обраного шляху сходити вони не збиралися. Після самоліквідації 1928р. ВАПЛІТЕ вони утворили організацію Пролітфронт - її гідну наступницю, видавали журнали "Літературний ярмарок" та "Пролітфронт". Дискусія, що починалась як літературна, переросла в політичну, чимало письменників після неї одержали ярлики ідеологічних ворогів, а найперше - Микола Хвильовий. Хмари однієї з найстрашніших

трагедій XX ст. вже збиралися над Україною. Наступала пора гірких поразок та розчарувань і для самого письменника. Перестає виходити журнал "Вапліте", а відтак припиняє існування й сама організація. Письменник змушений писати покаянні листи, клястися у вірності комуністичній ідеології. Читати ці документи (зокрема статті, спрямовані проти товаришів по перу, як-от проти футуристів чи С Єфремова) гірко й сьогодні, та вони дають уявлення, в яку безвихідь "героїчного терпіння" був загнаний М. Хвильовий і його соратники. Вже 1929 р. сфабрикованим процесом СВУ започатковується доба масових репресій.

Перші збірки оповідань М. Хвильового "Сині етюди" та "Осінь" засвідчили його потужний мистецький талант, справили вибухове враження. Вони були зустрінуті найавторитетнішими тогочасними критиками як явище значне й цілком новаторське, дали підстави говорити про майстра, який витворив у нашій літературі власний стиль, своєрідний різновид лірико-романтичної, імпресіоністичної новели.

Мрія і дійсність у його творах постають не в контрастних зіставленнях чи ідейному протиборстві, а в химерній сув'язі, що надає оповіданням і новелам Хвильового неповторної стильової новизни й свіжості. У збірках "Сині етюди" чи "Осінь" ми не знайдемо поетичного оспівування героїки революції, тут немає пафосного уславлення "борців за нові революційні ідеали", що можна було спостерігати в багатьох тогочасних ідеологічних "трубадурів". В оповіданнях "Мати", "Солонський яр", "Наречений", "Редактор Карк", "Синій листопад", "Кіт у чоботях", "Я (Романтика)" - складна революційна дійсність, якій найбільше пасують ключові слова: кров, смерть, насильство, трагедія, сум, безповоротна втрата чогось по-справжньому вартісного. Там герої М. Хвильового постають не як переможці, які вже завоювали світ, не як будівничі майбутнього якщо не для себе, то для своїх дітей, а скоріше як жертви цієї революційної дійсності. Гак, це нові герої, нові люди. То яке ж майбутнє чекає Україну з такими будівничими? - мало не в усіх оповіданнях підтекстово запитує сам себе й своїх читачів "переконаний комуніст" Микола Хвильовий. Так, за своїми політичними переконаннями він був українським комуністом. Саме в цьому полягала його внутрішня роздвоєність і трагедія. Адже він пізно зрозумів, що більшовизм і національна ідея - поняття несумісні. Микола Хвильовий воював за новий світ для своєї України і водночас стріляв у неї, як йото герой-фанат у новелі "Я (Романтика)" стріляє у власну матір. Вічне протистояння добра і зла в цій новелі перенесено вдушу героя. Це протистояння викликає небезпідставну тривогу за світ і за людину в ньому новому світі. Новела є своєрідним попередженням про непоправну втрату на обраному шляху істинних цінностей, по-справжньому гуманістичних ідеалів. Бо чи ж можна виправдати найвеличнішими ідеями вбивство рідної матері? Так само, як брата, сина, взагалі людини? Та ще й коли ці ідеї проголошуються нібито заради її щастя та благополуччя! Така абсурдна логіка викликає в душі автора велике сум'яття, розпач. Новела у 20-х pp. передруковувалася кілька разів. Звичайно, ті, хто фанатично сповідували більшовицькі ідеї, спокійно сприймали її основну кульмінаційну сцену і, певно, не засуджували вчинок головного героя, бо для них "мета виправдовує засоби".

# data[].attributes.attachment_link.title
Хвильовий Микола: Життя та творчість на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
МИКОЛА ХВИЛЬОВИЙ (1893-1933) Інші псевдоніми - Юлія Уманець, Стефан Кароль. Справжнє ім'я - Микола Григорович Фітільов. Микола Хвильовий народився 13 грудня 1893 р. в селищі Тростянець на Харківщині (тепер Сумської області) в родині робітника. Навчався в початковій школі, в Богодухівській гімназії. Проте освіту здобував здебільшого самоосвітою. У 1914- 1916рр.

# data[].attributes.body
Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Хвильовий - Я (Романтика) (1924) АУДІОКНИГА ПОВНІСТЮ

# data[].attributes.headline
Короткометражний філ

# data[].attributes.body
Короткометражний фільм

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Хвильовий   "Я (Романтика)", короткометражний фільм режисера Михайла Калюжного

# data[].attributes.headline
Аналіз твору

# data[].attributes.body
Аналіз твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Аналіз твору

Миколи Хвильового "Я (Романтика)"

Жанр: новела.

Тема: протистояння добра і зла в душі героя ("чекіста і людини"), його роздвоєність.

Головна ідея: фатальна невідповідність між ідеалами революції та засобами їх досягнення; розвінчання й засудження революційного фанатизму.

Головні герої твору: "Я" - главковерх "чорного трибуналу", доктор Тагабат, дегенерат, Андрюша, мати "Я".

Місце дії: "Помешкання наше - фантастичний палац: це будинок розстріляного шляхтича. Химерні портьєри, древні візерунки. Тут засідає садизм".

Сюжет: засідання "чорного трибуналу комуни" у "фантастичному палаці" (будинок розстріляного шляхтича) - ухвалення одного й того ж вироку: "Розстрілять!" (без адвокатів і прокурорів) - увечері вдома мати "Я" заспокоює розтерзану душу "м'ятежного сина революції" - одного дня "чорний трибунал" ухвалює вирок розстріляти черниць за антиреволюційну агітацію - серед них "Я" упізнає свою матір - щоб довести відданість революційній справі, "Я" власноруч застрелив свою матір.

Композиція: ліричний заспів і три частини; розповідь ведеться від першої особи; поєднання картин-марень і картин моторошної реальності.

Кольори: темні ночі, чорний трибунал революції, апарат військового телефону тягне печальну тривожну мелодію, канделябр тускло горить, у городі - тьма, північна тьма, холодна трясовина, заграва, гарматний гул, палахкотять блискавиці, хмари пилу, які покривають мутне вогняне сонце; сонце - мідь і неба не видно, мутна курява над далеким небосхилом, зелено-лимонна безвість мертвої дороги.

Звуки: дзвенить мідь, глуха канонада, насуваються грози, виють собаки, передзвін сердець, росте передгроззя, скоро буде гроза; вечір не розрядив заряду передгроззя, кричить вокзальний ріжок, одноманітно відбиває кулемет.

Воєнна лексика (+ стилістично маркована): атака, полки, кавалерія, фланг, інсургенти (повстанці), контратака, синедріон (верховний суд Іудеї), військовий телефон, тачанки, версальці, батальйон, гарнізонні роти, гінці з фронту, обози, чека, штаб Духоніна, розірвався снаряд, версальці наступають - інсургенти відступають, конвойні, авангард, маузер.

Я - главковерх чорного трибуналу революції, зовсім чужа людина, бандит за однією термінологією, інсургент - за другою. Я - чекіст, але я і людина. Мої мислі - до неможливості натягнутий дріт. Нікчема в руках Тагабата, м'ятєжний син, справжній комунар. Я йшов у нікуди. Нікому, ніколи й нічого не говорити, як розкололось моє власне "я". Людині властиво помилятися.

Доктор Тагабат - біла лисина, надто високий лоб, з холодним розумом і каменем замість серця, мій безвихідниі хазяїн, мій звірячий інстинкт, злий геній.

Андрюша - розгублене обличчя, тривожний погляд, квола воля, невеселий комунар, коли треба розписатись, завше мнеться і ставить незрозумілий житейський ієрогліф, з тремтячим непевним голосом, усе поривається щось сказати, чудний комунар, наївно каже.

Дегенерат - вірний вартовий на чатах із дегенеративною будівлею черепа, трохи безумні очі, низенький лоб чорна копна розкуйовдженого волосся, приплюснутий ніс, нагадує каторжника, мусив бути у кримінальній хроніці палач із гільйотини, якому Я складав гімни; солдат революції, тільки тоді йшов з поля, коли танули димки.

Початок: "З далекого туману, з тихих загірних озер загірної комуни шелестить шелест: то йде Марія. Я виходжу на безгранні поля, проходжу перевали і там, де жевріють кургани, похиляюсь на самотню пустельну скелю. За вікном ішли росяні ранки і падали на перламутри. Проходили неможливі дні. В далі з темного лісу брели подорожники й біля синьої криниці, де розлетілись дороги, де розбійний хрест, зупинялись. То - молоде загір'я. Мені до болю хочеться впасти на коліна й молитовно дивитися на волохатий силует чорного трибуналу комуни. Воістину: це була дійсність, як зграя голодних вовків. Але це була й єдина дорога до загірних озер невідомої прекрасної комуни. І тоді я горів у вогні фанатизму.

Тоді я у млості, охоплений пожаром якоїсь радості, закинув руку за шию своєї матері й притиснув її голову до своїх грудей. Потім підвів маузера й нажав спуск на скроню. Як зрізаний колос, похилилася вона на мене".

Кінець: "Ішла гроза. Десь пробивалися досвітні плями. Тихо вмирав місяць у пронизаному зеніті. З заходу насувалися хмари. Ішла чітка, рясна перестрілка. Я зупинився серед мертвого степу: - там, в дальній безвісті, невідомо горіли тихі озера загірної комуни".

Літературознавці про твір. Прийнято говорити про роздвоєність свідомості героя ("розкололось моє власне "я""). Та відбувається щось іще страшніше. Відомий філософ Мирослав Попович стверджує, що персонажі новели (мати, Тагабат, дегенерат, Андрюша, голова "чорного трибуналу") - "усе це різні "кінці душі"" одного й того самого романтичного "Я"". І для такого твердження в тексті є підстави - досить згадати хоч би й це: "Тут, в тихій кімнаті, моя мати не фантом, а частина мого власного злочинного "я"", якому я даю волю".

Кожен персонаж - це втілення певних сил, що формують психологічний світ людини, яка успадкувала первісні інстинкти й водночас здобутки цивілізації. Дегенерат уособлює "тваринні" сили, не освітлені ще ніякою думкою. Він нагадує каторжника, персонажа з відділу кримінальної хроніки. Це байдужий виконавець, автомат, якому чужі щонайменші порухи душі.

Боротьба відбувається між нещадним Тагабатом, у якого один присуд: "Розстрілять!", Андрюшею та героєм-оповідачем. Тагабат легко ламає волю нервового, несміливого, сентиментального Андрюші: цей "невеселий комунар" добре усвідомлює, що "так комунари не роблять", що це - "вакханалія", але в підсумку поспішно ставить підпис - "робить свій хвостик під постановою". Тагабат - раціоналіст і все зважує чітким розрахунком, законом революційної доцільності.

Найскладніша ділянка душі головного героя новели - та, де поєднуються кодекс чекіста і ще не втрачена людська сутність ("Я - чекіст, але я і людина").

Поставлений перед неминучим вибором між синівським і революційним обов'язком, герой твору робить фатальний вибір. Власне, він уже втратив себе, став, як і Андрюша, безвольним виконавцем, "гвинтиком" і заложником системи. Убивство чекістом власної матері - Марії (ім'я-символ, утілення безмежної доброти й милосердя Богоматері) - перепиняє комунарові шлях до омріяного гармонійного суспільства: другий розділ закінчується трикратним повтором - "Я йшов у нікуди". У третьому розділі з'являється образ "мертвої дороги", яка пролягла серед "мертвого степу".

Так катастрофічно закінчилося протистояння фанатизму й гуманізму (О. Ковальчук).

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
я (романтика)

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Хвильовий - Я (Романтика) - АНАЛІЗ

# data[].attributes.attachment_link.description
Аналіз твору Миколи Хвильового "Я (Романтика)" Жанр: новела. Тема: протистояння добра і зла в душі героя ("чекіста і людини"), його роздвоєність. Головна ідея: фатальна невідповідність між ідеалами революції та засо­бами їх досягнення; розвінчання й засудження революційного фанатизму. Головні герої твору: "Я" - главковерх "чорного трибуналу", доктор Тагабат, дегенерат, Андрюша, мати "Я".

# data[].attributes.headline
Аналіз та скорочений

# data[].attributes.body
Аналіз та скорочений зміст твору

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Нова Українська Школа

# data[].attributes.attachment_link.title
Я (Романтика) - Микола Хвильовий - аналіз та зміст корочено

# data[].attributes.headline
М.Хвильовий. Історич

# data[].attributes.body
М.Хвильовий. Історична правда

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал ZIK

# data[].attributes.attachment_link.title
Історична правда: Микола Хвильовий. Фільм

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Шість прикмет має людина: трьома подібна вона на тварину, а трьома на янгола: як тварина - людина їсть і п'є: як тварина - вона множиться і як тварина - викидає; як янгол - вона має розум, як янгол - ходить просто і як янгол - священною мовою розмовляє.

Талмуд. Трактат Авот

Як можна бути вільним, Евкріте, коли маєш тіло?

А. Франс. Таїс

Роман

ЧАСТИНА ПЕРША

І

Здавалось, далі пливти нема куди.

Спереду Дніпро мов спинився в несподіваній затоці, оточений праворуч, ліворуч і просто зелено-жовтими передосінніми берегами. Але пароплав раптом звернув, і довга, спокійна смуга річки протяглася далі до ледве помітних пагорків на обрії.

Степан стояв коло поруччя на палубі, мимоволі пірнаючи очима в ту далечінь, і мірні удари лопастей пароплавного колеса, глухі капітанові слова коло рупора відбирали снагу в його думок. Вони теж спинялись у тій туманній далечині, де непомітно зникала річка, немов обрій становив останню межу його прагнень. Хлопець поволі глянув по ближчих берегах і трохи збентежився - на повороті праворуч виникло село, приховане доти за лукою. Серпневе сонце стирало бруд з білих хаток, мережило чорні шляхи, що гналися в поле й зникали десь, посинівши, як річка. І здавалось, той зниклий шлях, з'єднавшись із небом у безмежній рівнині, другою галуззю вертався знову до села, несучи йому ввібраний простір. А третій шлях, скотившись до річки, брав до села свіжину Дніпра. Воно спало серед сонячного дня, і таємниця була в цьому сні серед стихій, що живили його своєю міццю. Тут, при березі, село здавалось питомим витвором просторів, чарівною квіткою землі, неба й води.

Його село, те, що Степан покинув, теж стояло на березі, і зараз він несвідомо шукав спорідненості між своїм та цим селом, що випадково трапилось йому на великій путі. І радісно почував, що ця кревність єсть і що в ці хати, як і в свої покинуті, він би зайшов господарем. З жалем дивився, як тане воно, одсуваючись за кожним рухом машин, і от пасмо гидкого диму сховало його зовсім. Тоді Степан зітхнув. Може, це було вже останнє село, що він побачив перед містом.

Він почував у душі своїй невиразне хвилювання і млость, мов лишив у своєму селі й по всіх, що бачив був, не тільки минуле, але й надії. Заплющивши очі, він піддався сумові, що колисає душу.

Коли розігнувся від поручнів, побачив коло себе Надійку. Не чув, як вона підійшла, і зрадів, хоч і не кликав її. Він тихо взяв її за руку. Вона здригнулась, не підводячи голови, дивилась на віяловидну хвилю, що гнав своїм носом пароплав.

Вони жили в одному селі, але досі були мало знайомі. Тобто він знав, що вона існує, що вчиться і не ходить на вулицю. Кілька разів навіть бачив її в сільбуді, де відав бібліотекою. Але тут вони здибалися ніби вперше, і спільність долі зблизила їх. Вона, як і він, їхала вчитися до великого міста, в них обох у кишенях були командировки, а перед ними - нове життя. Вони разом переходили кордон майбутнього.

Щоправда, їй було трохи певніше - вона ж хвалилась, що батьки постачатимуть харч, а він мав тільки надію на стипендію; вона їхала на помешкання до подруг, а в нього був тільки лист від дядька до знайомого крамаря; у неї і вдача була жвавіша, а він був зосереджений і ніби млявий. За свої двадцять п'ять років він був підпасичем-приймаком, потім просто хлопцем, далі повстанцем і наприкінці секретарем сільбюро Спілки робземлісу. Тільки одну перевагу проти неї мав - був здібний і не боявся іспиту. За цей день на пароплаві він встиг розтлумачити їй багацько темних сторінок соціальних наук, і вона зачаровано слухала його принадний голос. Одійшовши від нього на мить, вже почувала раптову нудьгу й нові, ще не з'ясовані економічні проблеми. А коли він починав викладати їх, їй хотілось, щоб хлопець розповів щось інше, про свої сподівання, про те, як він жив ті роки, коли вони ще не зналися. Та вона тільки дякувала йому за вказівки й переконано додавала:

- О, ви одержите стипендію! Ви такий знаючий!

Він посміхався, йому приємно було чути собі хвалу й віру в свої сили від цієї синьоокої дівчини. Справді, Надійка здавалася йому кращою від усіх жінок на пароплаві. Довгі рукава її сірої блузки були миліші йому за голі руки інших; комірець лишав їй тільки вузеньку стьожку тіла на видноті, а інші безсоромно давали на очі всі плечі й перші лінії грудей. Черевики її були округлі й на помірних каблуках, і коліна не випинались раз у раз із-під спідниці. В ній вабила його нештучність, рідна його душі. До тих інших жінок він ставився трохи погордо, трохи боязко. Почував, що вони не зважають на нього, навіть зневажають за його благенький френч, рудий картуз і вицвілі штани.

На зріст він був високий, тілом міцно збудований і смуглий на обличчі. Молоді м'які волосинки, неголені вже тиждень, надавали йому неохайного вигляду. Але брови мав густі, очі великі, сірі, чоло широке, губи чутливі. Темне волосся він одкидав назад, як багато хто з селюків і дехто тепер з поетів.

Степан тримав свою руку на теплих Надійчиних пальцях і замислено дивився на річку, піщані круті береги й самотні дерева на них. Раптом Надійка випросталась і, махнувши рукою, промовила:

- А вже Київ близько.

Київ! Це те велике місто, куди він їде учитись і жити. Це те нове, що він мусить у нього ввійти, щоб осягнути свою здавна викохувану мрію. Невже Київ справді близько? Він збентежився і спитав:

- А де ж Левко?

Вони оглянулись і побачили на кормі гурт селян, що розташувались там із обідом. На розгорнутій свитці перед ними лежав хліб, цибуля і сало. Левко, студент-сільськогосподарник з їхнього ж села, теж сидів коло них і живився. Він був лагідний і грубший, ніж дозволяв його зріст, отже, з нього був би колись ідеальний панотець, а тепер - зразковий агроном. Сам з діда-прадіда селюк, він чудово вмів би допомогти селянинові чи то казанню, чи науковими порадами. Учився він дуже акуратно, ходив завсігди в чумарці й над усе любив полювання. За два роки голодного перебивання в місті цілком виробив і оформив основний закон людського існування. З поширеного за революції гасла: "хто не робить, той не їсть" він вивів собі категоричну тезу: "хто не їсть, той не робить" і прикладав її до всякого випадку й нагоди. Селяни тут, на пароплаві, охоче почастували його своїми немудрими харчами, а він зате розповів їм цікаві речі про планету Марс, про сільське господарство в Америці та про радіо. Вони дивувались і обережно, трошки насмішкувато, потай віри не ймучи, розпитували його про ці дива і про Бога.

Левко підійшов до своїх молодих колег, посміхаючись і трохи похитуючись на куцих ногах. Посміхатися й бути в доброму гуморі було його основною властивістю, критерієм його ставлення до світу. Ні бідування, ні наука не змогли вбити виробленої під тихими вербами села доброзичливості.

Степан і Надійка вже зв'язували свої клунки. Ще один поворот стерна, і кінець піскуватих горбів річки ліворуч лягли сірі смуги міста. Пароплав протяжно крикнув перед розведеним понтонним мостом, і цей пронизливий гук озвався в Степановому серці болісною луною. Він забув на ту мить про свої ніби здійснювані жадання і тужливо дивився на струмінь білої пари над свистком, що давав останній сигнал його минулому. І коли свист раптом ущух, в душі його стало тихо і мертво. Він відчув десь вглибині дурний натиск сліз, зовсім не відповідний до його віку й становища, й здивувався, що ця вільгість ще не висохла в злиднях і праці, що вона затаїлась і от несподівано й недоречно заворушилась. Це так вразило його, що він геть почервонів і одвернувся. Але Левко помітив його хвилювання. Він поклав йому руку на плече й промовив:

- Не журись, хлопче!

- Та я нічого,- ніяково відповів Степан.

Надійка засипала Левка запитаннями. Він мусив назвати їй кожен горб, кожну церкву, мало не кожен будинок. Та Левко виявив мало знання місцевості. Лавру, правда, він назвав, пам'ятник Володимирові теж, а що й горба того звуть Володимирським, він напевно ручитися не міг. В Києві він обертався в обмеженому і визначеному колі - вулиця Леніна, де він мешкав,- інститут. З цього шляху він майже не сходив, хіба що бував тричі на зиму в 5-му Держкіно на американських трюкових фільмах та виїздив вряди-годи полювати по лінії Київ - Тетерів. Тому він безсилий був задовольнити Надійчину цікавість, що роз'ятрювалась дедалі. Купи будинків, таких крихітних і кумедних здаля, захоплювали її, і вона зраджувала веселим сміхом свою радість, що там житиме.

Але увага її швидко відхилилась від міста. Вона дивилась на моторні човни, що бадьоро стукотіли по річці, на човни звичайні, де напівголі засмаглі спортсмени вправляли м'язи й весело хитались на хвилі, що гнав пароплав. Сміливі плавці кидались мало не під саме колесо й радісно гукали. І раптом повз пароплав білим привидом пролинула трищоглова яхта.

- Дивіться, дивіться! - скрикнула дівчина, задивившись на незвичайні трикутні вітрила. На палубі яхти було троє хлопців і дівчина в серпанку. Вона здавалася русалкою з давніх казок, їй не можна було навіть заздрити.

Що ближче до Києва, рух на річці більшав. Спереду лежав пляж - піщаний острів серед Дніпра, де три моторки невгамовно перевозили з пристані купальників. Місто спливало згори до цього берега. З вулиці Революції широкими сходами до Дніпра котилась барвиста хвиля юнаків, дівчат, жінок, чоловіків - біло-рожевий потік рухливих тіл, що передчували насолоду сонця й води. Серед цієї юрби не було сумних - тут, край міста, починалась нова земля, земля первісної радості. Вода й сонце приймали всіх, хто покинув допіру пера й терези - кожного юнака, як Кия, і кожну юнку, як Либідь. Місяцями погноблені в одежі білі тіла виходили з в'язниці, розцвітали бронзою в гарячій млості на піску, як загублені десь на нільських берегах дикуни. Тут на мить кожному воскресало первісне голе життя, і тільки легкі купальні костюми нагадували за тисячоліття.

Контраст похмурих споруд над берегом і цього безжурного купання здавався Надійці разючим і чарівним. В цих протилежностях вона усвідомлювала розгін міського життя і його можливості. Дівчина не ховала свого захвату. Її сліпила рябизна костюмів, гама тіл від блідо-рожевих, допіру виставлених на сонце, до брунатно-чорних, уже загартованих у пекучому промінні літа.

# data[].attributes.attachment_link.title
Місто - Валер'ян Підмогильний, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Шість прикмет має людина: трьома подібна вона на тварину, а трьома на янгола: як тварина - людина їсть і п'є: як тварина - вона множиться і як тварина - викидає; як янгол - вона має розум, як янгол - ходить просто і як янгол - священною мовою розмовляє. Талмуд.

# data[].attributes.headline
Життя та творчість а

# data[].attributes.body
Життя та творчість автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ВАЛЕР'ЯН ПІДМОГИЛЬНИЙ

(1901 - 1937)

Валер'ян Підмогильний народився 2 лютого 1901 р. у великому степовому селі Чаплі Новомосковського повіту під Катеринославом у пересічній селянській родині.

У 1910р. після початкової сільської школи Підмогильного віддають до Катеринославського реального училища, де він під псевдонімом Лорд Лістер друкує в шкільному журналі авантюрні оповідання. У 1917р. було написане оповідання "Важке питання".

Реальне училище В. Підмогильний у 1918 р. закінчує з "відзнакою" і вступає на математичний факультет Катеринославського університету (згодом навчається на правничому). У 1919 р. через скрутне матеріальне становище він залишає навчання, працює вчителем, пише оповідання "Добрий Бог", "Гайдамака", "Пророк", "На селі", друкує оповідання "Ваня", "Старець" у катеринославському збірнику "Січ".

У 1920р. з'являються "Твори. Том 1": "Собака", "Смерть", "В епідемічному бараці", "Остап Шаптала", "Повстанці", "Комуніст", "Минуле", "За день", "Колисанка", "Кохання". Цього ж року письменник вирушає до Києва.

З 1921 р. він працює бібліографом Книжкової палати в Києві, виїжджає до містечка Ворзеля, там одружується з донькою місцевого священика Катериною Червінською, актрисою Театру юного глядача. У 1922 р. виходить книжка оповідань "В епідемічному бараці". Наступного року в журналі "Нова Україна" (Прага), з'являються новели з циклу "Повстанці", оповідання "Іван Босий" (цей журнал, що його видавав у Празі Володимир Винниченко, пізніше фігурував у справі Підмогильного як речовий доказ його контрреволюційної діяльності). Митець повертається до Києва, працює редактором "Книгоспілки", зближується з "академістами" (неокласиками).

У 1923-1924 pp. гуртується і розпадається АСПИС (Асоціація письменників) до якої входили Людмила Старицька-Черняхівська, Наталя Романович-Ткаченко, Микола Зеров, Максим Рильський, Павло Филипович, Михайло Івченко, Дмитро Загул, Григорій Косинка, Валер'ян Підмогильний, Борис Антоненко-Давидович та ін.

У 1924р. виходить книжка "Військовий літун", за участю Підмогильного (він придумує назву) утворюється група "Ланка": Григорій Косинка, Борис Антоненко-Давидович, Євген Плужник, Тодось Осьмачка, Михайло Івченко, Яків Качура, Марія Галич, Борис Тенета.

24 травня 1925р. В. Підмогильний у великій залі Всенародної бібліотеки виступив перед представниками літературно-громадських організацій, вузівською молоддю, міською інтелігенцією на диспуті "Шляхи розвитку сучасної літератури": "Коли б який-небудь товариш "спробував" написати сонату і сказав би, що це гарна соната, бо в неї гарна ідеологія, то ніхто не завагався б йому відповісти, що це музична нісенітниця, і ніхто б тієї сонати не слухав... У нас всякий твір, коли він абсолютно і категорично не відповідає вимогам офіційної ідеології, засуджують незалежно від того, чи гарний він, чи дійсний і чи потрібний".

У 1926 р. з'являється окреме видання повісті "Третя революція". Цього ж року В. Підмогильний бере участь у створенні МАРСу (Майстерні революційного слова).

Разом з Є. Плужником у 1926 - 1927 pp. він підготував два видання словника "Фразеологія ділової мови", працював над сценарієм фільму "Коломба" (не плутати з серіалом "Коломбо"!) за романом Проспера Меріме.

У 1927 р. виходять збірка оповідань "Проблема хліба" та роман "Таїс" А. Франса у перекладі В. Підмогильного.

У Харкові у 1928р. виходить друком роман "Місто". Письменник іде до Чехословаччини "для налагодження творчих зв'язків", редагує журнал "Життя й революція". Наступного 1929р. В. Підмогильний повертається до Харкова.

У 1930 р. у Москві в перекладі російською мовою виходить його роман "Місто".

На початку 30-х pp. В. Підмогильний стає визнаним авторитетом перекладацької школи в Україні, консультантом з іноземної літератури при видавництві "Рух".

Але попри це письменника викидають з редакції журналу "Життя й революція", а його твори - з журналів і видавництв.

Протягом 1930-1934 рр. В. Підмогильний організовує та редагує видання творів А. Франса (у 25 т.) та О. Бальзака (у 15 т.), перекладає романи Г. Мопасана, твори Д. Дідро та інших.

У 1933 р. у "Літературній газеті" друкується новела "3 життя будинку", де яскраво звучить трагічне передчуття: "... Класовий ворог, це в нас на кожному заводі й у кожній установі ніби штатна посада, яку хтось та повинен займати...".

8 грудня 1934 р. письменник був безпідставно заарештований у харківському будинку "Слово" у справі вбивства Кірова. Пройшов крізь закритий суд, вирок без оскарження, заслання до концтабору.

З листопада 1937 р. В. Підмогильного розстріляно на Соловках. Є відомості, що в ув'язненні він написав кілька оповідань і роман про колективізацію "Осінь, 1929", але ці твори очевидно, втрачені.

Посмертно реабілітований В. Підмогильний у 1956 р.

Джерела таланту В. Підмогильного - в рідному краї. Його внутрішній світ і світовідчуття формувалися під впливом матері - сільської жінки, яка усе життя працювала на землі. Від перших юнацьких спроб він поволі, але неухильно виходив на шлях психологічного реалізму (через символістські та імпресіоністичні уподобання), який розвивали в передреволюційній українській прозі М. Коцюбинський, В. Стефаник, В. Винниченко. Проза В. Підмогильного тематично розмаїта: через усю творчість письменника 20-х років проходить чи не найпоширеніша в тогочасній літературі тема: революція і людина. Тільки В. Підмогильний сприймав її по-іншому: людина і революція, наголошуючи саме на першому слові. А відповіді на запитання, котрі поставали перед українською культурою, нацією загалом, пов'язував, передусім, із проблемою міста й села, їхніх взаємин, зображуваних у минулому й сучасному, в соціальному та національному аспектах, у контексті життя всього народу. Проблема взаємин міста й села цікавила В. Підмогильного від самого початку його творчості. Про те, як прагнула селянська молодь сама "вийти в люди", здобуваючи колись недосяжну науку, і як розуміла свою місію у відвоюванні зрусифікованого царизмом міста, письменник розповів у своєму найвидатнішому творі - романі "Місто". Розповідь подана через історію душі Степана Радченка - енергійного сільського юнака, який приїздить до Києва, вступає до технічного вузу й сподівається повернутися з новими знаннями на село. Вперше Київ відкривається йому з Дніпра як край світу і пуп землі. Роман починається реченням: "Здавалось, далі пливти нема куди". Під Степановими ногами - ще жодного ґрунту, тільки хистка й непевна вода. Але не забуваймо: апостол Андрій також прийшов на київські гори цим шляхом. Завоювання потребує часу, який можемо виміряти в сторінках, рядках чи словах або підрахувати за тривалістю романної розповіді. Відповідно до перебігу часу розгортається й просторова експансія: зійшовши на берег. Степан оселяється в передмісті, де життя мало чим: відрізняється від сільського. Йому сусідять хазяйські корови. Згодом він пересувається все ближче до центру, винаймає окреме помешкання, а в самому фінал і твору нарешті споглядає місто "згори" поглядом, володаря: "Воно покірно лежало внизу хвилястими брилами скель, позначене вогняними крапками, і простягало йому з пітьми горбів гострі кам'яні пальці". Спочатку Київ був для Степана лише мрією, великою, але майже невизначеною "Київ! Це те велике місто, куди він іде учитись і жити. Це те нове, що він мусить у нього ввійти, щоб осягнути свою здавна викохувану мрію". Місто чуже й вороже. Степан намагається вирватися на Дніпро, але навіть, вода тут слизька і відразна. Його тішить однак, кволість міських мешканців і його класна непричетність до них: "От вони, ці горожані. Все це - старий порох, що треба стерти. І він до нього покликаний". Проте... Саме тут місто йде в наступ: "Він озирнувся - і вперше побачив місто вночі. Він навіть спинився. Блискучі вогні, гуркіт і дзвінки трамваїв, що схрещувались тут і розбігались, хрипке виття автобусів, що легко котились громіздкими тушами, пронизливі викрики дрібних авто й гукання візників разом з глухим гомоном, людської хвилі... на цій широкій вулиці; він здибався з містом віч-на-віч". Одне слово імпресіонізм - із фрагментів речей, людей і звуків автор складає портрет міста, в міру освоєння Степана в Києві змінюється і його сприйняття. Місто-бачиться зсередини, хоча не перестає лякати, а далі - все ясніше, чіткіше вимальовуються його риси. Пересування у пролетарі міста супроводжується також перевдяганнями На печатку твору секретар лекторського бюро радить Радченкові змінити: одяг: "Bсі лиха українців в тім, що вони кепська одягаються". Перед крамницею з модним і дорогим одягом Степана не полишає переконання у що варто йому лише змінити свій вигляд - і він; зможе створити" щось надзвичайне. Переселяючись до нового помешкання, Степан спалює своє старе вбрання і викидає на смітник чоботи. Протягом, твору ми спостерігаємо, як Степан піднімається щаблями міського життя. Саме в Києві юнака захоплює література, він починає писати, стає відомим письменником і залишає навчання. Він був певен, що вирушає "завойовувати" місто, що місту потрібна "свіжа кров села", яка змінить "його вигляд і істоту. А він - один із цієї зміни, якій за долею: призначено перемогти". Але, вгрузаючи поступово в нове життя, стає його апологетом, і думки про повернення остаточно зникають. Підмогильний не ставить собі, за ціль зробити документальний опис письменницького середовища, він показує народження Автора, його, успіхи і невдачі, його мандри різними світами роману. Степан переходять через світ студентства, так і не закінчивши вищої освіти, зазирає до робітничого середовища друкарні. Солідний шматок часу довелося йому витратити на життя у світі міської богеми - театральної публіки, тих, хто вечорами виходить на прогулянки та блукає вулицями й вуличками міста, переважно тільки тому, що насправді не має власного затишного куточка. Письменник показує "засідателів" видавництв, гральних залів та дешевих підвальчиків. Нарешті, він заводить свого героя й читача у ще один світ - помешкання типової міської сім'ї, зразкових міщан Бориса Вікторовича (колишнього доброго знайомого) та Надії Семенівни (першого Степанового кохання). Наприкінці роману Підмогильний "змушує" Степана Радченка ще раз обійти знайомі йому місця: щось залишилося незмінним, щось стало зовсім іншим, можливо, саме через Степанове втручання.

# data[].attributes.attachment_link.title
Підмогильний Валер'ян Петрович: Життя та творчість на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
ВАЛЕР'ЯН ПІДМОГИЛЬНИЙ (1901 - 1937) Валер'ян Підмогильний народився 2 лютого 1901 р. у великому степовому селі Чаплі Новомосковського повіту під Катеринославом у пересічній селянській родині. У 1910р. після початкової сільської школи Підмогильного віддають до Катеринославського реального училища, де він під псевдонімом Лорд Лістер друкує в шкільному журналі авантюрні оповідання. У 1917р.

# data[].attributes.body
Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Валер'ян Підмогильний - Місто (1927) АУДІОКНИГА ПОВНІСТЮ

# data[].attributes.headline
Аналіз твору

# data[].attributes.body
Аналіз твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Детальний Аналіз твору

"Місто" Підмогильний

Рід літератури "Місто": епос.

Жанр "Місто": урбаністичний роман.

Тема "Місто": підкорення людиною міста.

Ідея "Місто": утвердження філософії вітаїзму, аналіз вічних цінностей буття, взаємин людини й урбаністичного простору.

Герої "Місто": Степан Радченко- головний герой; Надійка- дівчина із села; Левко - студент; Ганнуся та Нюся - товаришки Надії; Лука Гнідий - господар; Тамара Василівна (Мусінька) - дружина крамаря, у якого жив Степан, його коханка; Максим - син Тамари Василівни та крамаря; Борис- студент, товариш Степана; Зоська - міська дівчина, кохана Степана; Рита - балерина; Вигорський - поет, товариш Степана.

Композиційно-стильові особливості: Валер'ян Підмогильний епіграфом до свого роману "Місто" взяв такі слова з Талмуду: "Шість прикмет має людина: трьома подібна вона на тварину, а трьома на янгола: як тварина - людина їсть і п'є, як тварина - вона множиться і як тварина - викидає; як янгол - вона має розум, як янгол - ходить просто і як янгол - священною мовою розмовляє", а також слова Ана- толя Франса: "Як можна бути вільним, Евкріте, коли маєш тіло?"

Соломія Павличко з цього приводу зазначала: "Він [автор] зробив тіло головним героєм "Міста" й висунув ідею двоїстості людини, яка складається з ангельського і тваринного начал. Герої Підмогильного страждають від роздвоєності між душею (розумом, інтелектуальною сферою) і тілом, статевим потягом. Гармонія між цими двома сферами дається важко. По суті, вона, на думку автора, неможлива".

Розповідь подана через історію душі Степана Радченка - енергійного сільського юнака, який приїздить до Києва, вступає до вишу й сподівається повернутися з новими знаннями на село. Уперше Київ відкривається йому з Дніпра як край світу й пуп землі. Роман починається реченням: "Здавалось, далі пливти нема куди". Під Степановими ногами - ще жодного грунту, тільки хистка й непевна вода. Але з плином часу відбувається поступове просторове завоювання міста.

Автор відштовхується від класичної європейської традиції - показати підкорення міста людиною як об'єктивний шлях людської цивілізації. За рік перебування у Києві Степан здійснив велику еволюцію: став відомим письменником, обійняв престижну посаду, познайомився із впливовими людьми. Він досяг матеріального добробуту, який дав можливість збагачуватися духовно - відвідувати кіно, театри, виставки. Проте Степан не досягнув головного - душевної рівноваги. Перебуваючи на високому щаблі соціальної драбини, Радченко дедалі частіше відчуває самотність, часто у спогадах повертається в минуле, хоча розуміє, що відірвався від села, рідної стихії і вороття немає. Степана "постійно мучитиме роздвоєність душі: продовжувати рухатися вперед і не мати сили відродити в собі первісне єство" (Р. Мовчан). І назвати Степана Радченка цілісною особистістю не можна, хоча зовні він уписувався в рамки еталона.

Повністю розкрити характер Степана Радченка допомагають жіночі образи: Надійка, Тамара Василівна, Зоська, Рита. Кожна жінка - це певний період життя Степана Радченка, етап на його шляху до мрії, своєрідний індикатор вияву найхарактерніших рис головного героя.

Фінал роману "Місто" відкритий, і він може стати початком нової історії, адже Степан пише повість про людей.

Роман "Місто" - психологічний твір. Образ Степана Радченка далеко не однозначний, як його часто трактували. Письменник зобразив людину, в якій постійно борються добро зі злом, яка інколи заради особистого утвердження здатна піти навіть на злочин, не страждатиме й від людських жертв, і разом - це неординарна особистість із виразною суспільною й психологічною неодновимірністю, не позбавлена вміння скептично, а то й іронічно, сприймати себе та навколишній світ.

Проблематика "Місто":

Примітки: В. Підмогильний створив модерний роман, у якому, на відміну від традиційної селянської і соціальної тематики, акцент переноситься на урбаністичну проблематику, порушуються філософські питання буття, аналізується психіка героїв, а конфлікт розгортається між людьми з різними світоглядами.

Думки про творчість В. Підмогильного:

* "Він бачив її [людину], розумів і творив її образ в усій суспільній, психологічній і біологічній складності... Він знав людську силу, велич її розуму, її здібності, але в той же час був свідомий усіх її слабкостей" (Г. Костюк).

* "Це ["Місто"] роман про людину, про місто, про життя, про незгасність вогню, сповнений скептицизму переможця і оптимізму приреченого" (Юрій Шерех).

# data[].attributes.attachment_link.title
Детальний Аналіз твору "Місто" Підмогильний

# data[].attributes.attachment_link.description
Рід літератури "Місто": епос. Жанр "Місто": урбаністичний роман. Тема "Місто": підкорення людиною міста. Ідея "Місто": утвердження філософії вітаїзму, аналіз вічних цінностей буття, взаємин лю­дини й урбаністичного простору.

# data[].attributes.attachment_link.title
1111 - Винні у любові до України.  Валер'ян Підмогильний (16.12.16)

# data[].attributes.attachment_link.title
Розстріляне відродження. Валерьян Підмогильний

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Забирайте же с собою в путь, виходя из мягких юношеских лет в суровое, ожесточающее мужество, - забирайте с собою все человеческие движения, не оставляйте их на дороге: не подымете потом!...

Н. В. Гоголь

Nеіn! hіег hаt еs kеіnе Not:

Schwarze Madchen, weibes Brot!

Morgen in ein ander Stadtchen:

Schwarzes Brot und weibe Madchen.

J.W. Goethe

But the standing toast that pleased me most

Was, "The wind that blows, the ship that goes,

And the lass that loves a sailor!"

C. Dibdin

O navis, referent in mare te novi Fluctus?

Horatius

Роман

I

Сиве волосся до чогось зобов'язує. Старечі ноги йдуть уже просто до могили. Багате досвідом життя лежить переді мною, як рельєфна мапа моєї Республіки. Скільки-то води втекло з того дня, коли я, молодий, зелений юнак, окунувся в життя! Зараз мені - за сімдесят, мене термосить іноді ломота, руки дрижать, і на очі набігає сльоза. Тоді я наказую розтопити кану, кладу на підставку ноги і стежу вогники над деревом. Це такий архаїзм тепер - топити дровами, але не нарікайте на мене - я згадую свою давню юність. Дивлюся, як перебігає прекрасний вогник, символ вічного переходу енергії й розкладу матерії, простягаю до нього руки, і він гріє мої долоні, на яких лінія життя доходить уже до краю. Старість до чогось зобов'язує.

Сьогодні я бачив нашу надзвичайну "Білу Пустелю". Молодий кінорежисер із повагою потиснув мені руку й захоплено подивився в вічі. "Він не може висловити всієї радості з того факту, що бачить мене. Він радий, що бачить мене здоровим, і запрошує до себе в ательє. Він за моїми книжками вивчав кінематографію. Він перекаже товаришам по роботі, що велика людина (це я) ущасливить їх візитом". Аж утомив компліментами. Я ще раз потиснув йому руку й лишився на самоті.

"Біла Пустеля" дійсно шедевр. Такі картини з'являлися в нас раз на десятиріччя і стояли, як маяки. Ви пам'ятаєте, певно, "Народе, встань!", "Останній Клич" та "Китайське Сонце"? Що діялося в пресі з приводу "Повісьте прапор над морями!"? І, нарешті, передостанній велетень славетного Семпера Травиці - "Народження інтернації". Була спеціальна демонстрація шкіл. Діти носили прапори і плакати по вулицях, вигукуючи Травиці: "Спа-си-бі, дя-дю Сем-пере! Ві-та-є-мо дядька Семпера!" Мікрофони збирали всі привітання й доносили їх до вух Травиці, що саме сидів біля кани в моїй кімнаті.

Тепер я знову мав щастя побачити на екрані новий крок наперед. Кіномистецтво дійшло апогею. Якими смішними здались мені витвори його на зорі існування. Ми, пригадую, ніяк не могли погодити між собою питання: "Мистецтво кіно чи ні". Ви бачите, які ми були по-дитячому нерозумні й яким дурницям віддавалися.

Наші кроки в кіно були спробами дитини, що вчиться ходити. Батьки наші винайшли фотографію. Ми цю фотографію пристосували до фіксування руху. Віддрукувавши позитиви, ми рухали їх перед щілиною в картоні. Завдяки тому, що око має властивість затримувати в собі певну долю секунди все те, що воно бачить, - ми мали безпереміжний рух. Це був примітивний стробоскоп або ще з десяток назв, якими це приладдя називали різні винахідники. Платівки скляні поволі зійшли на нескляні. Апарат знімальний відповідно реконструювався, винайдено було плівку, і з'явилися перші метри величезного мистецтва, що його звемо тепер - Мас-Кіно-Мистецтво.

Вогники в кані стрибають і потріскують, вони пустують, як дітвора. Мені починає боліти серце. В цьому немає нічого дивного: повертаючи до молодих років, і сам стаєш ніби молодший, серце мусить більше працювати, а воно ж - стара калоша, моє серце. Гей, однолітки, чи й вам так болить часом серце? Та де! - Тих узяла могила, а решта замкнулася в баштах поважної старості.

Мені нема чого ховатися з тим, що було. Старість не може казати неправду. Нащо вона їй здалася? Кого їй треба задобрити або перед ким замовчати? Вже видно край дороги й неминучість. Проживши життя, можна мати мужність нарешті подивитися всім у вічі.

Я затулююсь рукою й дзвоню до фільмотеки. Я тепер дуже поважна людина, і до моїх послуг завжди ціла фільмотека країни. Я кажу в мікрофон декілька слів майстрові фільмотеки. Він умовляється з братом циклу історій. "Зачекайте хвилинку, То-Ма-Кі, - чую я голос майстра, - електричні розряди тепер заважають передавати фільм. Але з метеорологічної станції передають: насувається повітряна вільгість. Приготуйте ваш екран". То-Ма-Кі - це звуть так мене - Товариш Майстер Кіно - найвище звання для кінематографіста. Я устаю від кани, одсуваю завісу перед невеличким екраном і заземлюю один дріт. Ставлю довжину хвилі 725 і спокійно повертаюсь до вогню кани.

Я сиджу мовчки. Родини я не маю. Розлетілися всі по світі, розійшлися. Тепер старший син відбуває повітряні рейси Оде - Індія. Я іноді дістаю від нього привітання з дороги. І разом з його голосом чую плескіт океану під його безшумним самольотом. "Тату, - гукає він мені, - я бачу хвилі, що посивіли, як твоє волосся! Тату, зараз буде буря! Я забираю височінь. Ось мене вкрила росою хмара. Привіт тобі, тату!"

Дружина моя була з чужого гнізда. Коли я носив її на руках по моїй тісній халупі, я мріяв про синів-соколів, єдине, ради чого треба жити. Я їх маю - цих синів. І хто мені дужче радісний чи любий - не знаю.

У мене в стіні є ніша. Там стоїть урна з прахом дружини. Раз на рік я ставлю дорогий попіл на стіл і розмовляю з ним, плачучи й приказуючи. Цей колишній народний звичай я перейняв цілком. Потім я дістаю звістку від мого молодшого сина, чиє народження щільно зв'язалося із смертю матері. У мене немає до нього гіркості. Я люблю його. Він подібний до покійної дружини.

Професія мого сина - писання книжок. Це визнало кілька авторитетів у цій справі. Я посміхаюся сам до себе. Як усе змінилося на світі! Колись, за моїх молодих часів, люди, що писали книжки, прагнули комфорту, розкішної кімнати і спокійного сидячого життя. Дивно чути за такий архаїзм? Справді, так було.

Тепер, звичайно, немає нічого похожого. Мій син цілий рік перебуває не знати де. Його кімната в будинкові стоїть замкнена через увесь цей час. Несподівано він з'являється з повітря чи з електропотягу й оселяється в кімнаті на якийсь час. Він розбирає й сортує матеріали і свої записки перед виданням. Пише він - де його притулить дорога: на морі, на повітрі, в лісі й в снігах, на екваторі, в піщаній пустелі, де нині заводять воду. Його твори завсіди легкі, бадьорі, і вони звучать, як пісня птаха.

Щаслива вона - молодість! Сьогоднішня кінокартина "Біла Пустеля" й її режисер спали мені на думку. Перед початком демонстрування сидів я в своїй кабіні. До мене не долинав жоден звук. Зала Великих Переглядів розподілена на кабіни, і в кожній сидить глядач. Картину демонструвалося дванадцять годин. Стереоекран був майже прозорий і світився сам. У мене завмерло серце, бо я почув один удар у гонг. Картина починалась. Зашумів пропелер вентилятора, розіклалось автоматичне крісло, запрошуючи сідати зручно, і засвітилися збоку невеликі скляні ґудзики з літерами. Я міг, натиснувши ґудзика, мати все потрібне автоматично.

"Біла Пустеля" - майже безфабульна річ, з погляду критика тридцятих років. Ми вже забули ту "Lіпе оf bеаutу" , що нею хотів у 18-му віці художник Гогарт відкрити закони краси. Наскільки можливо, ми узаконили ту безліч винаходів, що їх додає кожен талант, творячи мистецькі цінності, - додає до законів майстерності й побудови.

Страшно слухати, коли заведе нині хто мову про фабулу, як нитку, про героїв, що не міняють характеру, і про автора, що боїться пересягнути через безодні людських умовностей. Роіnt de depart "Білої Пустелі" - неймовірний пейзаж. Сміливо взято дерева, вкриті снігом, вони стоять над головою глядача, обсипаючи сніг в об'єктив. Гола людина вийшла з-поза дерева і, страхітно вирісши, заступила цілий екран голими грудьми. Після неї не лишилося жодних слідів на снігу. Знімали, очевидно, вдосконаленою методою Шюфтана - на знятий пейзаж знімаючи окремо людину. Після цього ми побачили, як родить жінка, її ноги, посинілі від болю, тремтять, і тремтить повний живіт. Ось що в нас є ще незмінного з перших років людського розвитку - його ніколи ніхто не перейде й не полегшить. Повсякчасне нагадування тих колосальних просторів, що їх перейшло людство.

Жінка починає родити. О найсвященніша радосте народження дитини! О глибока поваго до мук матері! О радість життя!

Я замислився, нагріваючи руки. Тепер вони мерзнуть мені повсякчас. Розповісти "Білу Пустелю" - я безсилий. Логічно вона не вкладається в рамки людської послідовності. Я й досі ще здригаюся від бадьорості й сили, що їх відчув я, переглядаючи картину.

Майстер фільмотеки виконав обіцянку, його голос почув я з репродуктора мого телефону. "То-Ма-Кі, - сказав він - ми даємо на хвилі 200". Я знаходжу цифру 200 і зручніше вмощуюся в кріслі.

Дожити до глибокої старості я раджу всім. Тільки не несіть із собою недуг. Коли трохи недобачати - це не шкодить: позаду великий перейдений пейзаж лишився, і зовсім не треба очей, щоб його бачити.

Більше докучають шлунок і серце. Весь час я мушу бути в курсі справ мого черева. Я чую, як бере моя рідка, як сукровиця, кров їжу для клітин. Моє серце набігалось за життя й тепер помалу стискується й випростується. Я, наче сторонній обсерватор, стежу завмирання коліщат механізму.

Моїх років людина живе мозком. Це довершена жива істота, яку я ототожнюю з собою. Я тільки стежу за тим, щоб мій мозок отримував належну йому частку їжі і щоб жили нормально його клітини. Почуття в мене вельми умовні: я тільки по звичці люблю чи не люблю когось, поважаю чи не поважаю певний учинок. Мені нема чого перецінювати те, з чим я жив. Мало часу.

Мені не хочеться тепер бути не тим, чим я є: ні президентом, ні Наполеоном, ні Колумбом. Я тепер усвідомив своє місце серед мільярдів літ людства, серед астрономічної кількості людських створінь і на мікроскопічній планеті. Молоді, я звик уже до небуття.

Тепер мій мозок працює нормально, я чую пульсацію крові там.

Я не знаю жалощів, скажете ви. Я жорстокий, скажу я вам. Бо жаль - недостойне почуття, воно зневажає того, кого ми жаліємо. Воно привчає декого, щоб їх так зневажали. Мені ж - однаково, що про мене скажуть.

# data[].attributes.attachment_link.title
Майстер корабля - Юрій Яновський, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Майстер корабля" (автор: Яновський Юрій Іванович). Читати повністю електронну книгу Юрій Яновський - Майстер корабля онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Життя та творчість а

# data[].attributes.body
Життя та творчість автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЮРІЙ ЯНОВСЬКИИ

(1902-1954)

Псевдоніми - Георгій Ней, Юрі Юрченко.

Юрій Іванович Яновський народився 27 серпня 1902р. в с Майєрове тепер Компаніївського району Кіровоградської області в селянській родині.

У 1908 р. у пошуках кращого життя родина переїхала до Єлисаветграда.

У 1919 р. Юрій на відмінно закінчив Єлиcаветградське реальне училище, працював у адміністративному відділі повітового виконкому, в повітовому статистичному бюро і водночас навчався в механічному технікумі.

Протягом 1922-1924 pp. юнак навчався на електротехнічному факультеті Київського політехнічного інституту, але через матеріальні злидні його не закінчив.

У 1922 р. Яновcький під псевдонімом Георгій Ней в Київській газеті "Пролетарская правда" надрукував перший вірш "Море" російською мовою.

У 1924 р. у газеті "Більшовик" опублікував українською мовою вірш "Дзвін" і новелу "А потім німці тікали". Наступного року Яновський видав збірку новел "Мамутові бивні", якийсь час працював у редакції газети "Більшовик", активно виступав як публіцист, підписуючи свої статті та нариси псевдонімом Юр. Юрченко.

У1926-1927 pp. він працював головним редактором на Одеській кінофабриці, надрукував збірку новел "Кров землі".

У 1928 р. Яновський видав єдину поетичну збірку "Прекрасна УТ", хоча поезії продовжував писати все життя; надрукував перший роман "Майстер корабля".

Роман "Чотири шаблі" з'явився у 1930р. Критика звинуватила Яновського в "націоналістичній романтиці", згодом були створені драми "Дума про Британку", 1937; "Потомки", 1938; збірка новел "Короткі історії", 1939. У 1939р. Яновський одним з перших серед письменників був нагороджений орденом Трудового Червоного Прапора.

За роки війни Ю. Яновський написав драму "Син династії" (1942), видав збірку оповідань "Земля батьків" (1944).

У 1947 р. був опублікований роман "Жива вода", за який письменника радянська критика звинуватила в "спотворенні радянської дійсності". Він був змушений надрукувати в "Літературній газеті" лист, у якому "визнав" і свою "відірваність од життя", і "формалістичний задум" роману, і "шкідливі деталі" в ньому (навіть підготував нову редакцію твору, який під назвою "Мир" побачив світ вже після смерті в 1956р.).

За цикл "Київські оповідання" у 1949р. письменник отримав Сталінську премію.

Як сценарист Ю. Яновський створив сценарій художнього фільму "Зв'язковий підпілля" (1951), літературний сценарій "Павло Корчагін" (за мотивами роману М. Островського "Як гартувалася сталь", 1953) та сценарій документального фільму "Микола Васильович Гоголь" (1952).

У 1953 р. Ю. Яновський видав драму "Дочка прокурора", яка стала важливою художньою сторінкою і в українській драматургії середини 50-х років, і в тогочасному театральному житті.

25 лютого 1954 р. письменник помер.

"Майстер корабля", перший роман Юрія Яновського, увібрав частку того безпосереднього життєвого досвіду, що його молодий письменник набув за час роботи на Одеській кінофабриці. У цьому творі він намагається сягнути найглибших надр психіки, блакитних веж романтики. Епізоди з персонажами твору (більшість із них мала реальних прототипів - працівників Одеської кінофабрики) подані через осмислення їх у своїх мемуарах сімдесятирічним кіномайстром То-Ма-Кі (Товариш Майстер Кіно), прототипом якого вважають самого Яновського. Сюжет твору - новий для тогочасної української літератури: режисер Сев (прототипом якого вважають О. Довженка) знімає фільм про матроса Богдана. Для зйомок будується справжній вітрильник, на якому потім плаватимуть учні мореходної школи. Дуже органічно вплетені в роман нотатки синів героя, листи його коханої - балерини Тайях, розповіді матроса Богдана й роздуми самого мемуариста. Відтак перед читачем вимальовуються не просто будні з життя й творчості українських кіномайстрів 20-х pp., не лише їхні турботи в зв'язку зі створенням сценарію фільму та будівництвом для цього спеціального корабля, а широкі картини творчого життя людини, за яким стоїть великий узагальнюючий смисл, що все життя на планеті має будуватися з творчим натхненням, з турботою про культуру кожної нації, про завтрашній день людства, і тоді майбутнє перетвориться на казковий край мирної праці й гармонійно розвинених особистостей.

Критика неоднозначно сприйняла твір, адже, з одного боку, роман був, безперечно, цікавий, а з іншого - порушувався основний підхід до "ідейності радянського твору", бо тут був відсутній герой-пролетарій, не оспівувалась краса "щасливої радянської дійсності". Дику силу Такої вульгаризації Ю. Яновський боляче відчував і пізніше - після опублікування роману "Чотири шаблі", який став однією з найдраматичніших сторінок в історії української літератури, адже ще півстоліття він залишався предметом найбезглуздішої критики і був, по суті, вилучений з літературного процесу. За Ю. Яновським тягнувся шлейф звинувачень, ніби його роман творився на хвилі "націоналістичної романтики".

Роман "Чотири шаблі" розповідає про післяреволюційні події в Україні, коли країна перетворилася на один із найзапекліших плацдармів Громадянської війни. Повсюди формувались бойові загони, щоб захистити революцію. Такі ж загони чи навіть цілу армію взялися створити й четверо друзів - герої роману "Чотири шаблі": Шахай, Остюк, Галат і Марченко. Твір розпочинається змалюванням весілля Шахая. Під час вінчання молодих у церкві, яка оздоблена живописом на сюжети з козацького життя, друзі пройнялися духом національної історії, і це надихнуло їх піти шляхом своїх героїчгіих предків, розпочавши історичну битву за свою землю і волю. Структура "Чотирьох шабель" - пісенна. Таку форму письменник обрав тому, що пісня - один із найлаконічніших художніх жанрів. Все те, що було "поза піснями", тобто являло собою "будні революції" ("довгі ночі дебатів, божевільні дні підготовок, штабних розробок...") у романі свідомо опущено, завдяки чому досягнуто стислості й поетичності в художньому осмисленні теми. Роман складається із семи окремих розділів - новел, що також стало новаторством в українській літературі (пізніше традицію роману в новелах продовжить О. Гончар своїм твором "Тронка"). Герої твору: Шахай, Остюк, Галат, Марченко - абсолютно різні, але об'єднані спільною метою в своєму бажанні врятувати країну. Автор навмисне ставить їх у такі ситуації, в яких максимально виявилась би їхня глибинна суть, козацька відвага, геройство, сила.

Наступним визначним твором у доробку Яновського став роман "Вершники" який по-своєму продовжував, а почасти й "тлумачив" твір "Чотири шаблі". У "Вершниках" кожний герой дістав точну політичну характеристику (петлюрівець, де-нікінець, махновець, більшовик...) Уже в першій новелі "Подвійне коло" дія розгортається досить драматично: у революцінній боротьбі один проти одного виступили брати Половці, які не жаліли братських життів у бажанні відстояти свої політичні погляди - і по черзі на землю летять голови Половців (денікінця Андрія, петлюрівця Оверка, махновця Опанаса), цю їх "стинають" один одному рідні брати. Непереможним залишається тільки більшовик Іван Половець, що цілком "узгоджувалося" з розвитком пореволюційної історії, але водночас повівало на читача неприхованою нелюдською жорстокістю. Суть тієї жорстокості "пояснив":Іванові комісар Герт: мовляв, братовбивча вакханалія зчинилася тому, що брати були хоч і одного роду, та не одного класу. Діяли, отже, закони класової боротьби, суть яких висловив той же комісар Герт: "... рід розпадається, а клас стоїть".

Мотив розпаду людського роду, що почався з революцією, це лише один мотив "Вершників", бо роман був своєрідним компромісом з офіційною критикою і тому написаний ідеологічно правильно: є тут і провідна роль більшовицької, партії, і перемога червоного прапрра, і оспівування героїзму комуністів. Але твір все ж таки не такий однозначний, бо за перемогою червоноармій-ця Івана Половця явно вбачаються схвильовані роздуми самого Яновського: автор не підтримує кривавої різні, хоч вона нібито й виправдовується світлим майбутнім. Адже як може будуватись майбутнє після прокляття рідного брата, після порушення простої батьківської заповіді: "Тому роду не буде переводу, в котрому браття милують .згоду".

Композиційно роман складається з .восьми новел, які не пов'язані єдиним сюжетом, але поєднані головною авторською настановою: показати через внутрішній світ героїв історичну необхідність перетворення земної світобудови. У кожній новелі персонажам надається роль символів. Символічний Іван Половець у новелі "Подвійне коло"; символічне світло випромінюють його батьки в "Шаланді в морі" і безіменний листоноша з "Листа у вічність"; символічні також образи комісара Данила Чабана ("Дитинство"), командира полку Чубенка ("Чубенко - командир полку"); ватажка загону "двох босих сотень" Шведа ("Батальйон Шведа") та і я. Вони представлені автором у поетичному ключі, в ключі глибокого психологічного драматизму відтворені ситуації, в яких вони діють. Це справжні лоеми не лише про розпад, а и про збереження роду й творення добра на землі (батьки братів Половців), про красу українського степу і неба ("Дитинство "), про людську витривалість і жадання свободи ("Лист у вічність", "Чубенко - командир полку"). Втілюють вони в собі людське й національне прагнення героїв збудувати кращий світ на землі. Розвинута у "Вершниках" романтична форма художнього освоєння життя зіткнулась у другій половині 30-х pp. із рядом перешкод. Найголовніша з них- "офіційне" утвердження на Першому з'їзді письменників СРСР методу соціалістичного реалізму. Романтизмові в ньому відводилася прислужницька роль пафосу - уславлення кожного кроку радянської історії.

Ю. Яновський - це ще одна трагічна постать в українській літературі. Талановитий майстер, який фактично за десять років молодого життя створив свої найкращі твори, що збагатили нашу літературу, решту часу був змушений виправдовуватись і підлаштовуватись під настанови кабінетних посередностей і писати на замовлення. Але незважаючи на гоніння з боку критики, спадщина письменника здобула широке визнання читачів. Його твори двічі виходили п'ятитомними виданнями. Кращі з них перекладені багатьма мовами, опубліковані в Болгарії, Німеччині, Польщі, Угорщині, Чехословаччині, Австрії, Італії, Франції.

ОСНОВНІ ТВОРИ:

Збірка нарисів "Голлівуд на березі Чорного моря", збірки оповідань "Мамутові бивні", "Кров землі", повість "Байгород", романи "Майстер корабля", "Дочка прокурора".

ДОДАТКОВА ЛІТЕРАТУРА:

1. Мовчан Р. Неоромантична проза Юрія Яновського: "Майстер корабля", "Чотири шаблі" //Дивослово. - 2001. - №7.

2. Смолич Ю. Злигодні Юрія Яновського // Сучасність.- 1971.- № 7-8.

3. Лист у вічність: Спогади про Юрія Яновського. - К-, 1980.

4. Панченко В. Юрій Яновський. Життя і творчість. - К., 1988.

5. Кіноспадщина Юрія Яновського. - К-, 1987.

6. Юрій Яновський // Історія української літератури XX ст.: У 2 кн. / За ред. В.Г. Дончика. - К., 1998. - Кн. 1.

7. Юрій Яновський // Українське слово: Хрестоматія української літератури та літературної критики XX ст.: В 4 кн. - К., 2003. - Кн. 2.

# data[].attributes.attachment_link.title
Яновський Юрій Іванович: Життя та творчість на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
ЮРІЙ ЯНОВСЬКИИ (1902-1954) Псевдоніми - Георгій Ней, Юрі Юрченко. Юрій Іванович Яновський народився 27 серпня 1902р. в с Майєрове тепер Компаніївського району Кіровоградської області в селянській родині. У 1908 р. у пошуках кращого життя родина переїхала до Єлисаветграда. У 1919 р.

# data[].attributes.body
Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій Яновський - Майстер Корабля (1928) АУДІОКНИГА ПОВНІСТЮ

# data[].attributes.headline
Аналіз твору

# data[].attributes.body
Аналіз твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Аналіз "Майстер корабля"

Юрій Яновський

" Майстер корабля " аналіз твору - тема, ідея, жанр, сюжет, композиція та інші питання розкриті в цій статті.

ПАСПОРТ ТВОРУ

Майстер корабля : роздуми митця про сенс земного буття, загадковість і велич людської душі, її поривання до гармонії та краси шляхом осягнення і минулого, і майбутнього; теми жінки, кохання.

Майстер корабля : утвердження торжества молодості, енергії, краси, щастя і творчості, непереможного життєлюбства; поетизація вільного творчого начала в українській людині, пробудженій до нового життя.

Композиційно-стильові особливості : в основі роману - власний досвід роботи письменника на Одеській кіностудії в 1925-1927 рр. та його співпраця з В. Кричевським, П. Нечесою, О. Довженком та Ітою Пензо, які згодом стали прототипами головних героїв: То-Ма-Кі (Товариш Майстер Кіно) - сам Юрій Яновський, Сев - режисер О. Довженко, Професор - художник, знавець старовини професор В. Кричевський, Директор - Павло Нечеса (очолював кінофабрику), Тайах - відома балерина Іта Пензо, пізніше репресована, подобалася Довженкові та Яновському, Богдан - актор Григорій Гричер, Місто - портова Одеса, тодішній "Голлівуд на березі Чорного моря".

Незвичний, новий для української літератури сюжет.

Режисер Сев знімає фільм про матроса Богдана. Для зйомок будують вітрильник. Але це не бутафорна споруда - на ньому плаватимуть учні морехідної школи. Тому майстри дуже стараються.

Композиція доволі вільна. Незвична форма оповіді - монолог-сповідь сімдесятилітнього То-Ма-Кі, який згадує свою далеку молодість, пов'язану з кіномистецтвом. Читач мандрує разом з героями з майбутнього в минуле. Таємничі, часом небезпечні пригоди змінюють одна одну. Дія відбувається то в Одесі, то в Італії, Румунії, навіть на острові Ява. Мариністичний колорит Міста, що з'явився в українській літературі чи не вперше в такому обсязі, змінюється екзотикою чужих країн. Екзотичні також імена героїв: Тайах, Сев, То-Ма-Кі та його сини Майк і Генрі. Автор сміливо став в опозицію до літературних трафаретів. Усе це не сподобалося тогочасній критиці.

У романтичному творі є і любовна колізія, і Прекрасна Дама. Тут це загадкова танцівниця Тайах, у яку закохані Сев, То-Ма-Кі та Богдан. Це сильні, вольові натури, якими і мають бути романтичні герої. Любовна сюжетна лінія у творі є втіленням етичного кредо митця, який сповідує культ жіночності, вірної дружби, краси людських взаємин.

: У романі утверджується романтика вітаїзму, непереможне життєлюбство, яке наснажувало багатьох митців 20-х рр. XX ст. Ю. Яновський опоетизував вільне творче начало в українській людині, розбудженій до нового життя. (Це символізує будівництво вітрильника).

Майстер на носі корабля - дерев'яна фігурка із профілем жінки, яка веде його вперед, оберігає від рифів. Що повинна взяти із собою в подальшу дорогу українська нація? Який багаж духовності, які морально-етичні цінності? Що буде оберігати її в майбутньому? Ці проблеми порушено в романі.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
майстер корабля

# data[].attributes.attachment_link.title
Аналіз "Майстер корабля" Яновський

# data[].attributes.attachment_link.description
" Майстер корабля " аналіз твору - тема, ідея, жанр, сюжет, композиція та інші питання розкриті в цій статті. ПАСПОРТ ТВОРУ Майстер корабля : роздуми митця про сенс земного буття, загадковість і велич людської душі, її поривання до гармонії та краси шляхом осягнення і минулого, і майбутнього; теми жінки, кохання.

# data[].attributes.headline
Читати комедію

# data[].attributes.body
Читати комедію

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дійові особи:
(примітка Укрлібу, джерело: Вікіпедія)

В оригінальному творі перелік дійових осіб відсутній.

Мина Мазайло - харківський службовець середніх літ. Змінює своє прізвище з українського Мазайло на російське Мазєнін заради підняття кар'єрними сходинками.

Лина (Килина) Мазайло - його дружина. В усьому підтримує свого чоловіка, надсилає телеграму тьоті Моті.

Рина (Мокрина) Мазайло - їхня дочка. Підтримує батька, просить Улю вплинути на Мокія.

Мокій Мазайло - їхній син. Свідомий українець, не підтримує прагнень батька.

Уля Розсохіна - подруга Рини. Знайомиться із Мокієм, вдаючи з себе українку на прізвище Розсоха, закохується в нього, після чого, попри власні переконання, починає підтримувати його.

Мотрона Розторгуєва (Тьотя Мотя) - сестра Лини з Курська. Вважає, що всі ми "руські" люди.

Тарас Мазайло - брат Мини з Києва. Підтримує українську мову на свій лад. Постійно сперечається з Мокієм стосовно вживання тих чи інших слів.

Баронова-Козино - вчителька "правільних проізношеній" російської мови.

Тертика, Аренський, Губа - комсомольці, друзі Мокія.

ПЕРША ДІЯ

1

Нарешті Уля прийшла. Рина до неї, од люстра:

- Ой, Улю, ой, тільки Улю, і тобі не сором! Я жду тебе, жду, жду! Нерви як не луснуть, серце знемоглося. Ти не можеш з'явить собі, що в нас у кватирі робиться! Це ти купила нові рукавички? За скільки?.. Що тільки, Улю, робиться! Братик мій Мокій уже збожеволів од своєї укрмови, ти розумієш?

Уля тільки на двері - і собі до люстра.

Виглянулась. Примружила очі:

- За три сорок!

Рина до люстра. Зробила трагічні очі:

- І, мабуть, уб'є папу. За три сорок? Дешево... Або папа його, бо вже третя лампочка перегоріла - так пише по-українському, цілу ніч пише, ти розумієш, навіть вірші пише!

Уля повернулася од люстра:

- Що ти кажеш?

Рина до люстра, перехрестилась:

- От на! А папа не те що од Мокія укрмови слухати не хоче, а навпаки - наше малоросійське прізвище змінити хоче і вже напитує собі вчительку, щоб могла навчити його правильно говорити по-руському, наприклад, не "сапоги", а "спаг'і"...

Уля навіть од люстра відійшла:

- Так?

Рина

- А Мокій не тільки не зна про це, а навпаки - мріє, ти розумієш, мріє до нашого прізвища Мазайло додати ще Квач.

Уля аж сіла:

- Та що ти кажеш?

- А папа ще зранку пішов до загсу на вивідки, чи можна змінити прізвище і чи має він право заставити Мокія, ти розумієш? Мокій про це нічого не зна, розумієш? Мама пише секретного в цій справі листа до тьоті Моті в Курськ, щоб Тьотя Мотя негайно (гукнула в двері. "Мамо, на хвилинку!.." До Улі) якнайскоріше приїхала, ти розумієш? Розумієш тепер, що в нас у кватирі робиться!

2

Увійшла Мати. Рина до неї:

- Ти написала листа?

Мати

- Уже й одіслала.

Рина

- Жаль! Я оце подумала; ніхто й не подума, що одного листа мало. Треба телеграму! (Нервово заломила руки, подивилась у люстро, як вийшло). Треба негайно телеграму вдарити! Те-ле-гра-му!

Мати теж заломила руки. В люстро:

- Навіщо телеграму, коли я вже витратила десять копійок, послала листа?

Рина

- Ой мамо, яка ти їй-богу!.. Та поки там Тьотя одержить листа, ти знаєш, що у нас тут статися може? Знаєш?.. (Виразно). Все! А ти кажеш - навіщо... Зараз піди й напиши!

Мати пішла.

Уля

- Слухай, Ринко! Невже і прізвище в загсі міняють?

- А ти думала де? Тільки в загсі! Прізвище, ім'я, по батькові, все життя тепер можна змінити тільки в загсі, розумієш? Ой Улю, ой Улюню! Коли ти мене любиш, зроби так, щоб Мокій закохався у тебе. Може, він кине свої українські фантазії, може, хоч прізвище дасть поміняти...

- Ха-ха! Хіба це поможе?

- Поможе. Закохуються ж так, що на розтрату йдуть, про партію забувають, і не абихто... Улюню! Золотко!

- Ти серйозно?

- Серйозно.

- Не зможу я цього зробити.

- Чого?

- Ну, просто не зможу. Хіба я така?

- Зможеш! У тебе чарівні очі, чудесні губи, прекрасний бюст. Ти його одним махом закохаєш.

- Це тобі так здається.

- От на! Він мені навіть якось сам казав, що в тебе напрочуд гарні очі.

- Серйозно?

- Серйозно! Тим гарні, казав, що іноді нагадують два вечірні озерця в степу.

Уля в люстро:

- Що ти кажеш?

- От на!

Уля роздумливо, мрійно:

- Два вечірні озерця.

Рина підкреслено:

- Не забувай - у степу.

Уля роздумливо, критично:

- Два вечірні озерця, с. Хоч це й поетично, проте... Знаєш, яку партію знайшла собі Оля Семихаткова?

- Ну?

- Комуніста. Молодий ще, ще двадцяти трьох нема, але стаж надзвичайний! Щоліта відпочиватиме в Криму.

А там не два озерця - море. Два моря! Чорне й Каспійське. Крім того, він сам з металістів, мускулатура в нього... Ола каже, як обійме - щось надзвичайне: немов, каже, гарячий удав... А кругом немов тропічний ліс. Температура - сорок.

Рина

- Отож почни з Мокія, Улько, - практику матимеш, як треба закохувати. Думаєш, Оля Семихаткова ото так зразу й взяла комуніста? Практику мала - з комсомольцями тощо. А наш Мокій теж у комсомолі скоро буде, розумієш?

Уля зацікавлено:

- Серйозно?

- Вже на збори ходить.

3

Увійшла Мати.

Рина

- Написала?

Мати

- "Курськ, Корєнний ринок, 36, Мотроні Розторгуєвій. Негайно, негайно приїзди. Подробиці листом. Сестра Лина". Я вмисне написала двічі "негайно", щоб вона, як тільки одержить телеграму, так щоб і їхала...

Рина

- А подробиці листом навіщо?

Мати

- Як навіщо? Щоб з них наперед довідалась, що ж таке у нас робиться...

Рина

- Ну, то вона й ждатиме листа.

Мати з досади прикусила язика. Тоді:

- То я хотіла, щоб не пропали ті десять копійок, що на листа витратила.

Рина

- Дай я покажу, як писати! (Вголос). "Курськ, Корєнний" - це так, ринок можна викинути, знають і так. (Подумала). "Мрія воскресла. папа міняє..."

Мати

- Не папа, а Мина. Телеграма од мене.

Рина

- Не заважай! Мені ніколи!.. "Мрія воскресла. Мина міняє прізвище. Мокій збожеволів укрмови. Станеться катастрофа. Приїзди негайно". (До матері). Розумієш тепер, як треба писати? На, перепиши й одішли! ( Мати вийшла, Рина до Улі). Тепер ти розумієш? Жах! Ой, Улюню! Молю тебе, благаю - закохай!

Уля схвильовано:

- Ну як я почну, чудійко ти? Сама знаєш, який він серйозний, ще й український. Ну як до його підступитися? З якого боку?

- З якого?

- Так.

- З українського.

- Не розумію. Як це?

- А так, що тільки з українського.

Уля подумала:

- Ти, я бачу, Рино, дурна. Та в нього ж іншого боку нема, а ти кажеш: тільки з українського. Він же з усіх боків український.

Рина подумала. Раптом:

- Ха-ха! Ти дурна!

- Серйозно?

- Серйозно дурна! А я що тобі кажу? Тільки з українського. Це й означає, що в нього другого боку нема, що він кругом український.

Уля розсердилася:

- Як так, то й розуміти не хочу! Взагалі! Бо все це дурниці взагалі.

Рина побачила - лихо:

- Улю! Золотко! Ти не дурна!

Уля до люстра:

- Не хочу! Не можу! Не знаю, як...

- Я покажу, як. Ось я зараз покличу його і покажу, як почати.

- Ні, ні!

- Побачиш, що зможеш. Ось зараз покличу. Він зразу розсердиться, нахнюпиться, це правда. Та я знаю, як до нього підійти, з якої сторони він одмикається. Дурненька, не бійся! Я тобі дам потайний ключик, я покажу стежечку до його сердечка.

- Ні, ні! Я не розумію! не розумію!

Тоді Рина натхненно, з викликом:

- Не віриш? А хочеш, Улько, і він тебе поведе сьогодні в кіно?

Як усяка Уля, Уля - кіноманка:

- Ти серйозно?

Рина не така, щоб назад.

Перехрестилась, немов збираючись у воду пірнути:

- От на! Тільки ти, Улю, не зірвись. Що не казатиму я, то немов з твого бажання, розумієш? Можеш навіть мовчати, тільки підтакни коли, кивни головою, усміхнися. А далі - сама побачиш... (Постукала в двері до брата). Моко, вийди на хвилинку! Чуєш, Моко?

Уля ледь чутно, самими рухами:

- Рино, не треба! Золотко, не треба! (Побачила, що та не слуха, підбігла до люстра. Очевидно, хотіла зробити очі озерцями. Не вийшло. Вхопилась за серце).

4

Увійшла Мати. До Рини голосно й авторитетно:

- Тьотя не одержить такої телеграми!

Рина

- Цс-с... Чого?

Мати тихше:

- А того, що в ній тринадцять слів, ти розумієш? Треба скоротити.

5

Увійшов Мокій, юнак з чорним висипом, під носом і по підборіддю, з мрійними, але злими очима. Хотів гримнути на сестру, та побачив, що вона не сама:

- Ну?

Рина зробила знак матері, щоб та негайно вийшла.

Мати вийшла.

Рина до брата:

- Ти, здається, знайомився колись. Моя подруга - Уля Розсоха.

Уля самими губами:

- Розсохина.

Рина з натиском:

- Розсоха.

Мокій незграбно подав руку:

- Гм...

Рина

- На хвильку, Моко. Улі страшенно вподобалось українське слово - бразолійний, а я не знаю, що воно означає. Яка його тяма?

Мокій хмуро, недовірливо:

- Бразолійний, ти хочеш сказати?

Рина до Улі:

- Як, Улю?.. Ах, так! Бразолійний! Бразолійний!

Мокій уважніше подивився на Улю. Кахикнув.

Тоді глухо:

- Бразолійний - темно-синій (До сестри). Більш нічого? (Взявся йти).

Рина до Улі:

- Бразолійний - темно-синій, розумієш, Улю?! (До брата). Уля каже, що воно звучне таке, свіже - бразолійний. Бразолійний.

Мокій до Улі. Стримано:

- Ви де чули чи вичитали це слово?

Уля розгубилась:

- Я?.. Я не зна... Воно мені просто взяло і вподобалось...

Рина перехопила:

- Улі ще одне подобалось слово... (До Улі). Яке ще тобі подобалося слово? Здається... ну, як? "Бринить" ти казала?

Уля

- "Бринить".

Рина

- Що таке "бринить", Моко?

Мокій м'якше:

- А, "бринить". По-руському - "звучить". Та тільки одним словом "звучить" його перекласти не можна. "Бринить" має... (До сестри, нахмурившись). Стривай! Ти мене колись за це слово вже питала...

Рина здивовано:

- Я?

Мокій суворіше:

- Авжеж, питала. Просила, щоб я підлоги за тебе натер, і перед тим питала.

Рина

- Невже питала? Тепер пригадую. (До Улі). Пам'ятаєш, ти вже раз у мене за це слово питала...

# data[].attributes.attachment_link.title
Мина Мазайло - Микола Куліш, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Дійові особи: (примітка Укрлібу, джерело: Вікіпедія) В оригінальному творі перелік дійових осіб відсутній. Мина Мазайло - харківський службовець середніх літ. Змінює своє прізвище з українського Мазайло на російське Мазєнін заради підняття кар'єрними сходинками. Лина (Килина) Мазайло - його дружина. В усьому підтримує свого чоловіка, надсилає телеграму тьоті Моті.

# data[].attributes.headline
Життя і творчість ав

# data[].attributes.body
Життя і творчість автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
МИКОЛА КУЛІШ

(1892-1937)

Микола Гурович Куліш народився 19 грудня 1892 р. у селі Чаплинці Дніпровського повіту Таврійської губернії (зараз - Херсонська область) в бідній селянській сім'ї. Закінчив церковно-парафіяльну школу. 1905 р. на зібрані односельцями гроші продовжив навчання в Олешківському міському училищі, звідки Куліша неодноразово відраховували, як він писав в автобіографії, "за организацию кружков молодежи и непочтение к начальству". В Олешках юнак почав писати: спочатку вірші, фейлетони, епіграми, гострі статті, сатиричні поеми, які розміщав в учнівських часописах "Наша жизнь", "Колючка", "Стрела", "Веселое язычество". За часів навчання в Олешківському міському училищі Куліш створив учнівський драмгурток, в якому був і режисером, і актором, і драматургом.

У 1908 р. Микола вступив до Олешківської прогімназії. Але заклад було закрито, тому Куліш поїхав на Кавказ, де склав екстерном екзамени на атестат зрілості. У 1913 р. написав російською мовою п'єсу, що не збереглася до нашого часу,- комедію "На рыбной ловле", яка стала основою для створення комедії "Отак загинув Гуска". М. Куліш вступив на історико-філологічний факультет Одеського університету у 1914 р., але з початком Першої світової війни був мобілізований на фронт, де зробив військову кар'єру, дослужившись до поручика. 1915-1917 pp. він провів на передовій. У 1917р. в армійській газеті надрукував свої вірші на громадсько-політичні теми. Одним з перших серед офіцерів полку перейшов на бік революціонерів.

У 1919р. М. Куліш сформував у Херсоні Дніпровський селянський полк, з яким воював проти Денікіна на боці Червоної армії. Враження від цього періоду відбились у драматичній поемі "Патетична соната". Завершивши у 1921р. військову службу військовим керівником Херсонського та Дніпровського повітових військкоматів, М. Куліш перейшов на цивільну службу. Цього

року він був заарештований і помилково звинувачений у хабарництві на посаді члена лікарської військової комісії, але через кілька днів був звільнений з-під арешту. Після цього завідував Дніпропетровським відділом народної освіти, редагував газету. Протягом 1921 -1922 pp. Він написав літературно-публіцистичний твір "По весям и селам", де відбив враження від побаченого в цей період, у 1922 р. переїхав до Одеси, де працював інспектором шкіл. В Одесі Куліш став членом письменницької спілки "Гарт", захопився ідеями літературного угрупування М. Хвильового "Урбіно", закінчив п'єсу "97", яка зробила його знаменитим драматургом.

З 1925р. письменник жив у Харкові, тут він плідно співпрацював з режисером театру "Березіль" Лесем Курбасом, був обраний другим (після М. Ялового) президентом ВАПЛІТЕ - найбільшої на той час літературної організації, входив до складу редколегії провідного часопису України "Червоний шлях". За десятиліття творчої праці створив понад десять п'єс, які принесли йому світову славу: "97", "Мина Мазайло", "Народний Малахій", "Патетична соната", "Маклена Граса", а ще "Комуна в степах", "Прощай, село", "Вічний бунт", "Хулій Хурина", "Зона", "Закут".

Щоб побачити, що відбувається в суспільстві, у 1933р. драматург вирушив з Харкова до рідної Херсонщини. Через два тижні повернувся додому пригніченим від побаченого. У 1934 р. на першому Всесоюзному з'їзді радянських письменників за п'єси "Народний Малахій", "Мина Мазайло", "Патетична соната" М. Куліш був звинувачений у буржуазному націоналізмі. У1935 р. на похоронах друга І. Дніпровського він був заарештований. Драматурга звинуватили в участі в "контрреволюційній боротьбист -еькій організації", яка нібито ставила перед собою мету повалити радянську владу в Україні.

Микола Куліш розстріляний 3 листопада 1937 р. на Соловках на відзначення 20-ї річниці більшовицького жовтневого перевороту.

На початку творчого життя Куліш не ставив перед собою великих і масштабних цілей. Проте досяг найбільших вершин. Він був від природи щедро обдарованою особистістю: талановитим військовим, громадським діячем, редактором, публіцистом, діячем української освіти, соціальним педагогом, нарисовцем і прозаїком, полемістом, естетиком і теоретиком художньої культури, літератури, організатором літературного процесу в Україні. Але насамперед Микола Куліш ;- драматург, творчість якого відкрила нові напрямки в розвитку світового драматичного мистецтва XX і XXI століть.

Серед його драматичної спадщини важливе місце посідає комедія "Мина Мазайло". Розчарування М. Куліша в радянській дійсності посилювалося зростаючою гостротою національної проблеми. На зламі 20- 30-х pp. уже було зрозуміло, що політика українізації згортається. Міщанство раділо цьому, ставало войовничо-самовдов'оленим. Наприкінці 1928 р. Куліш написав комедію "Мина Мазайло", темою якої, за його ж словами, стало "міщанство і українізація". Поява твору відразу ж стала подією літературно-мистецького й духовного життя. Уже навесні, в березні та квітні 1929 року, комедію було поставлено в багатьох театрах - у Дніпропетровському театрі ім. Т. Г. Шевченка, Кур-басівському "Березолі" (Харків), театрі імені Івана Франка, яким керував Г. Юра (Київ). Протягом року п'єсу "Мина Мазайло" було надруковано. Спочатку в одному з найбільш самобутніх і "європеїстських" українських видань кінця 20-х років XX століття - гумористично-сатиричному альманасі "Літературний ярмарок" (шосте число за 1929 рік), а пізніше, все у тому ж 1929р., п'єса вийшла в Харкові окремою книжкою.

Після постановки й публікації комедія швидко одержала визнання. Проблематика, художні реалії твору жваво обговорювалися у пресі, стали предметом дискусій, у процесі яких висловлювалося чимало високих і дуже високих оцінок. Так, масштабний естетик М. Хвильовий оцінював комедію "Мина Мазайло" як "епохальне" для української літератури художнє явище. А Остап Вишня говорив про п'єсу як про "надзвичайної краси річ", рівень же художньої довершеності Кулїшевої роботи у цій комедії вважав недосяжним не тільки для критики, але йдля колег-письменників, і відзначав: "Про автора не говоритимемо: це вище за нас".

Комедія "Мина Мазайло" відрізняється оригінальним сюжетом, в якому переплетено культурно-соціальний та родинно-інтимний аспекти, містить галерею виразних характерів з індивідуалізованим культурним і національним світоглядом (Мина Мазайло, Мокій, Уля Розсохина, Баронова-Козино, тьотя Мотя, дядько Тарас), насичена дотепними, пародійними, карикатурними, фарсовими сценами. У творі активно використано широкий діапазон живої і тому колоритної мови, що рельєфно відбиває специфіку духовних та національних цінностей основних персонажів. Образи Мини та Мокія, тьоті Моті та дядька Тараса з моменту їхньої появи у творі одразу постають як духовні антитези.

З перших же рядків твору ми дізнаємось про конфлікт у сім'ї Мазайлів: батько, службовець тресту "Донвугілля" Мина Мазайло, соромиться свого "малоросійського" походження, бачить причину всіх своїх негараздів і нездійснених мрій у своєму прізвищі, тому бажає змінити його на російське. Страждає Мина ще

й тому, що його син Мокій вдарився в "українські фантазії", розкопав навіть, що хтось із його предків був Квачем,- а цього Мині терпіти вже зовсім несила; дочка Рина з матір'ю прагнуть вплинути на Мокія та підтримати Мину. Розрахунок у Рини простий: подруга Уля зіграє закохану - Мокій захопиться нею, а захопившись, він відійде від "своїх українських фантазій", тоді батько оформить собйй родині нове прізвище - вони не будуть соромитися старого, українського прізвища, і конфліктну ситуацію в родині буде знято. Переполох, який учинився в родині Мини Мазайла у зв'язку з тим, що Мокія відвідав, як каже його батько, "дур український", втягує у свій вир дедалі більше дискутантів. З'являється щирий українець дядько Тарас зі своїми категоричними судженнями і дискутує з Мокієм, який для нього - "радянський українець", і особливо - з Мотроною Розторгуєвою, яка спеціально приїхала з Курська, щоб "урятувати" свого племінника Мокія від "українських фантазій". Тьотя Мотя з Курська змальована Кулішем блискуче: перед нами - живе втілення великодержавної пихи. Прикмети її українофобства (від зневажливо-зверхнього тону до демагогічної аргументації, наприклад, чого вартий хоча б такий аргумент: "этого не може бути, потому шо этого не може буть нікада") так точно схоплені М. Кулішем, що й нині, слухаючи недоброзичливих до української незалежності людей, раз по раз упізнаєш у їхніх словах і манерах... синдром тієї самої Кулішевої тьоті Моті з Курська.

Отже, як бачимо, велику увагу в творі привертають репліки й діалоги персонажів, наприклад, коли Уля розігрує з себе завзяту українофілку. Вони дають підстави узагальнювати, що "Мина Мазайло" - філологічно вишукана п'єса, в якій не тільки подається жива й колоритна розмовна мова, але й відкривається невичерпне багатство української лексики та мовної мелодійності. Цілком вмотивованим постає той нюанс, що краса й мелодійність українського слова розкривається у п'єсі Мокієм, який глибоко відчуває поетичність рідної мови, її розмаїту інтонаційну палітру. Репліки Мокія є своєрідною мікролекцією для читачів про відтінки й нюанси національного слововжитку. Тому цю комедію свого часу хтось із критиків слідом за самим Кулішем і назвав "філологічним водевілем" - малося на увазі, що суперечки її персонажів точаться переважно навколо української мови, адже українізація, що велася з 1923 p., як рентгенівське проміння, висвітлила дражливість питання про те, наскільки українське -суспільство готове бути Україною.

Новаторство М. Куліша-драматурга виявляється ще й у тому, що події твору розвиваються за принципом "навпаки": наприклад, поведінка Улі перестає бути грою і переростає у глибокі інтимні почуття, бо ідеї Мокія виявилися значно більш дієвими, ніж передбачала Рина. Комічність ситуації посилюється тим, ідо Рина не відчуває цих змін і хоче вірити, що закохався тільки Mокій. За;логікою комізму,, її. нетерпіння щодо якнайшвидшого втілення свого плану тільки зростає, і вонаі, звертаючись ДО подруги, прохає її;: "Мені' здається, що він закохався:.. Принаймні, закохується. Тільки ти, бога ради, поспіши, Улюню, прискор цей процес, розумієш? Треба щоб він взагалі: не українською мовою мріяв,, а тобою, золотко, твоїми очима, губами, бюстом тощо...

# data[].attributes.attachment_link.title
Куліш Микола Гурович: Життя та творчість на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
МИКОЛА КУЛІШ (1892-1937) Микола Гурович Куліш народився 19 грудня 1892 р. у селі Чаплинці Дніпровського повіту Таврійської губернії (зараз - Херсонська область) в бідній селянській сім'ї. Закінчив церковно-парафіяльну школу. 1905 р. на зібрані односельцями гроші продовжив навчання в Олешківському міському училищі, звідки Куліша неодноразово відраховували, як він писав в автобіографії, "за организацию кружков молодежи и непочтение к начальству".

# data[].attributes.body
Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
М.Г. Куліш. Мина Мазайло [Підготовка до ЗНО з української літератури]

# data[].attributes.headline
Аналіз твору

# data[].attributes.body
Аналіз твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Аналіз твору

Миколи Куліша "Мина Мазайло"

1929 р.

Літературний рід: драма.

Жанр: сатирична комедія.

Тема: зображення українізації й міщанства в Україні у 20-і роки XX ст. Головна ідея: засудження міщанства, національної упередженості й зверхності.

Головні дійові особи: родина Мазайла - Мина Мазайло, його діти Рина й Мокій, дружина Килина (Мазайлиха); дядько Тарас, тьотя Мотя, Уля.

Сюжет: харківський службовець "Донвугілля" Мина Мазайло (колишній українець) у своєму прізвищі вбачає головну причину своїх життєвих і службових поразок, тому й вирішив змінити його на "більш благородне" - російське Мазєнін. Мина наймає вчительку "правильних проізношеній", яка вчить його грамотно говорити "по-руському". Син головного героя, навпаки, прихильник української мови і взагалі всього українського. Мина від цього страждає. Не підтримує позиції Мини й національно свідомий дядько Тарас, який дуже схожий на запорожця. На боці Мини - дружина, дочка Рина й терміново викликана телеграмою родичка з Курська тьотя Мотя. Кульмінаційним моментом у творі стає звільнення Мини Ма-зайла-Мазєніна з посади за "систематичний опір українізації".

Літературознавці про твір. Питання мови, точніше, ставлення до неї персонажів, узято за основу конфлікту, що розгортається в комедії у формі дискусій, які породжують комічні ситуації, визначають основні сюжетні лінії (Мина-Мокій, Уля-Мокій, тьотя Мотя-дядько Тарас та ін.). Вдало дібрані мовні засоби допомагають авторові яскравіше індивідуалізувати характери комедійних персонажів, виявити малоросійську меншовартість і духовну порожнечу українського міщанства.

Незважаючи на певну однобічність при змалюванні драматичних характерів і помітну авторську налаштованість на відповідну ідею, образи комедії "Мина Мазайло" відображали правду життя, те типове й суттєве, що характеризувало тогочасне суспільство. Наприклад, національний нігілізм, як домінуюча риса характеру частини персонажів, розкриває і становить суть малоросійства, є підґрунтям ідей великодержавного шовінізму.

Характери комедії виписані майстерно, поведінка героїв, їхні репліки психологічно вмотивовані. Головна постать у творі - Мина Мазайло, який уособлює духовну порожнечу й малоросійську меншовартість міщан. Його намір зректися свого прізвища породжує низку сюжетних колізій.

Мина цурається свого українського прізвища, мови, культури; готовий убити рідного сина, щоб той не завадив здійснити задумане: "Заставлю! Виб'ю з голови дур український! А як ні - то через труп переступлю. Через труп!.." На його думку, українізація принижує, робить з нього другосортну людину: "Серцем передчуваю, що українізація - це спосіб робити з мене провінціала, другосортного службовця і не давати мені ходу на вищі посади". Досить влучну характеристику Мині дав син Мокій, назвавши його "валуєвським асистентом".

Чи не найколоритніша постать у творі - Мотрона Розторгуєва з Курська... Уже перша її репліка викликає і гіркий сміх, і тривогу за долю рідної мови. Приїхавши на українську землю, вона була вражена не-чуваним, як їй здалося, зухвальством українців: "Тільки що під'їхали до вокзалу, дивлюсь - отакими великими літерами: "Харків". Дивлюсь - не "Харьков", а "Харків"! Нащо, питаюсь, навіщо ви нам іспортілі город?"

Згущуючи фарби, автор удається до нещадної сатири, гротеску та влучного шаржування. Абсурдні твердження Розторгуєвої, що "українська мова - то австріяцька видумка", як і вся її поведінка ("Л тьотя ходила Наполеоном і думала") допомагають не лише розвінчати негативні явища, а й загострити проблему.

Полярний до шовіністок образ дядька Тараса з Києва. Це національно свідомий українець, який гаряче вболіває за рідну мову, ревниво обстоює її самобутність, бореться за збереження національного кореня, козацького духу.

Головним опонентом войовничого міщанства змальовано в комедії Мо-кія. Він активно дискутує з тими, хто чинить опір українізації, рішуче розвінчує ідеї російського шовінізму, які намагається утвердити у своїй родині Мина Мазайло. Мокій не лише не хоче міняти прізвища, а й уважає, що до нього треба додати колись втрачену частину "Квач" (Мазайло-Квач). Хлопець гаряче пропагує красу рідної мови, демонструє глибокі знання не тільки з філології, а й з етнографії, антропології, історії (Г. Семенюк).

Юрій Лавріненко зазначає, що в п'єсі діють лише негативні персонажі: "Персонажі схоплені в таких найсуттєвіших і оголених рисах, що цілий ряд типів остався в пам'яті глядача, немов маски старого вертепного українського театру чи commedia dell'arte".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мина мазайло

# data[].attributes.attachment_link.title
Мина Мазайло (АНАЛІЗ) - Микола Куліш

# data[].attributes.attachment_link.description
Аналіз твору Миколи Куліша "Мина Мазайло" 1929 р. Літературний рід: драма. Жанр: сатирична комедія. Тема: зображення українізації й міщанства в Україні у 20-і роки XX ст. Головна ідея: засудження міщанства, національної упередженості й зверхності. Головні дійові особи: родина Мазайла - Мина Мазайло, його діти Рина й Мокій, дружина Килина (Мазайлиха); дядько Тарас, тьотя Мотя, Уля.

# data[].attributes.headline
Фільм-вистава. Ч.1

# data[].attributes.body
Фільм-вистава. Ч.1

# data[].attributes.attachment_link.title
"Мина Мазайло" М.Куліша (1991) ч.1 "MYNA MAZAILO" by M.Kulish p.1

# data[].attributes.headline
Фільм-вистава. Ч.2

# data[].attributes.body
Фільм-вистава. Ч.2

# data[].attributes.headline
М.Куліш. Гра долі

# data[].attributes.body
М.Куліш. Гра долі

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Куліш. Історія життя і кохання / ГРА ДОЛІ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Найкращі серіали Ever

# data[].attributes.attachment_link.title
"Розстріляне відродження". Микола Куліш

# data[].attributes.attachment_link.title
Тягар мовчання Миколи Куліша

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В сьому короткому нарисі автобіографічного кінооповідання автор поспішає зробити відразу деякі визнання: в його реальний повсякденний світ що не день, то частіше починають вторгатися спогади.

Що викликає їх? Довгі роки розлуки з землею батьків, чи то вже так положено людині, що приходить час, коли вивчені в давно минулому дитинстві байки й молитви виринають у пам'яті і заповняють всю її оселю, де б не стояла вона.

А може, те й друге разом і в такій же мірі, як і непереможне бажання, перебираючи дорогоцінні дитячі іграшки, що завжди десь проглядають в наших ділах, усвідомити свою природу на ранній досвітній зорі коло самих її первісних джерел. І перші радощі, і вболівання, і чари перших захоплень дитячих...

До чого ж гарно і весело було в нашому горóді! Ото як вийти з сіней та подивись навколо - геть-чисто все зелене та буйне. А сад було як зацвіте весною! А що робилось на початку літа - огірки цвітуть, гарбузи цвітуть, картопля цвіте. Цвіте малина, смородина, тютюн, квасоля. А соняшника, а маку, буряків, лободи, укропу, моркви! Чого тільки не насадить наша невгамовна мати.

- Нічого в світі так я не люблю, як саджати що-небудь у землю, щоб проізростало. Коли вилізає з землі всяка рослиночка, ото мені радість,- любила проказувати вона.

Город до того переповнявсь рослинами, що десь серед літа вони вже не вміщалися в ньому. Вони лізли одна на одну, переплітались, душились, дерлися на хлів, на стріху, повзли на тин, а гарбузи звисали з тину прямо на вулицю.

А малини - красної, білої! А вишень, а груш солодких, було. як наїсися,- цілий день живіт як бубон.

І росло ще, пригадую, багато тютюну, в якому ми, маленькі, ходили, мов у лісі, в якому пізнали перші мозолі на дитячих руках.

А вздовж тину, за старою повіткою, росли великі кущі смородини, бузини і ще якихось невідомих рослин. Там неслися кури нишком од матері і різне дрібне птаство. Туди ми рідко лазили. Там було темно навіть удень, і ми боялись гадюки. Хто з нас у дитинстві не боявся гадюки, так за все життя й не побачивши її ніде?

Коло хати, що стояла в саду, цвіли квіти, а за хатою, проти сінешніх дверей, коло вишень,- поросла полином стара погребня з одкритою лядою, звідки завжди пахло цвіллю. Там, у льоху, в присмерку плигали жаби. Напевно, там водилися й гадюки.

На погребні любив спати дід.

У нас був дід дуже схожий на бога. Коли я молився богу, я завжди бачив на покуті портрет діда в старих срібнофольгових шатах, а сам дід лежав на печі і тихо кашляв, слухаючи своїх молитов.

У неділю перед богами горіла маленька синенька лампадка, в яку завжди набиралось повно мух. Образ святого Миколая також був схожий на діда, особливо коли дід часом підстригав собі бороду і випивав перед обідом чарку горілки з перцем, і мати не лаялась. Святий Федосій більш скидався на батька. Федосію я не молився, в нього була ще темна борода, а в руці гирлига, одягнена чомусь у білу хустку. А от бог, схожий на діда, той тримав в одній руці круглу сільничку, а трьома пýчками другої неначе збирався взяти зубок часнику

Звали нашого діда, як я вже потім довідавсь, Семеном. Він був високий і худий, і чоло в нього високе, хвилясте довге волосся сиве, а борода біла. І була в нього велика грижа ще з молодих чумацьких літ. Пахнув дід теплою землею і трохи млином. Він був письменний по-церковному і в неділю любив урочисто читати псалтир. Ні дід, ні ми не розуміли прочитаного, і це завжди хвилювало нас, як дивна таємниця, що надавала прочитаному особливого, небуденного смислу.

Мати ненавиділа діда і вважала його за чорнокнижника. Ми не вірили матері і захищали діда од її нападів, бо псалтир всередині був не чорний, а білий, а товста шкіряна палітурка - коричнева, як гречаний мед чи стара халява. Зрештою, мати крадькома таки знищила псалтир. Вона спалила його в печі по одному листочку, боячись палити зразу весь, щоб він часом не вибухнув і не розніс печі.

Любив дід гарну бесіду й добре слово. Часом по дорозі на луг, коли хто питав у нього дорогу на Борзну чи на Батурин, він довго стояв посеред шляху і, махаючи пужалном, гукав услід подорожньому:

- Прямо, та й прямо, та й прямо, та й нікуди ж не звертайте!.. Добра людина поїхала, дай їй бог здоров'я,- зітхав він лагідно, коли подорожній нарешті зникав у кущах.

- А хто вона, діду, людина ота? Звідки вона?

- А бог її знає, хіба я знаю... Ну, чого стоїш як укопаний? - звертався дід до коня, сідаючи на воза.- Но, трогай-бо, ну...

Він був наш добрий дух лугу і риби. Гриби й ягоди збирав він у лісі краще за нас усіх і розмовляв з кіньми, з телятами, з травами, з старою грушею і дубом - з усім живим, що росло і рухалось навколо.

А коли ми ото часом наловимо волоком чи топчійкою риби і принесемо до куреня, він, усміхаючись, докірливо хитав головою і промовляв з почуттям тонкого жалю і примиренності з бігом часу:

- А-а, хіба це риба! Казна-що, не риба. От колись була риба, щоб ви знали. Ото з покійним Назаром, хай царствує, як підемо було...

Тут дід заводив нас у такі казкові нетрі старовини, що ми переставали дихати і бити комарів на жижках і на шиї, і тоді вже комарі нас поїдом їли, пили нашу кров, насолоджуючись, і вже давно вечір надходив, і великі соми вже скидались у Десні між зірками, а ми все слухали, розкривши широко очі, поки не повергались в сон у запашному сіні під дубами над зачарованою річкою Десною.

Найкращою рибою дід вважав линину. Він не ловив линів у озерах ні волоком, ні топчійкою, а якось неначе брав їх з води прямо руками, як китайський фокусник. Вони ніби самі пливли до його рук. Казали, він знав таке слово.

Влітку дід частенько лежав на погребні ближче до сонця, особливо в полудень, коли сонце припікало так, що всі ми, й наш кіт, і собака, і кури ховалися під любисток, порічки чи в тютюн. Тоді йому була найбільша втіха...

Більш за все на світі любив дід сонце. Він прожив під сонцем коло ста літ, ніколи не ховаючись у холодок. Так під сонцем на погребні, коло яблуні, він і помер, коли прийшов його час.

Дід любив кашляти. Кашляв він часом так довго й гучно, що скільки ми не старалися, ніхто не міг його як слід передражнити. Його кашель чув увесь куток. Старі люди по дідовому кашлю вгадували навіть погоду.

Часом, коли сонце добре припече, він аж синів увесь від кашлю і ревів, як вовк чи лев, хапаючись обома руками за штани, де була та грижа, і закарлючуючи догори ноги, зовсім як маленький.

Тоді Пірат, що спав біля діда на траві, схоплювався спросоння, тікав у любисток і з переляку гавкав уже звідти на діда.

- Та не гавкай хоч ти мені. Чого б ото я гавкав,- жалівся дід.

- Гав-гав!

- Та щоб бодай тобі кістка в горло! Кахи-ках!..

Тисячі тонесеньких дудочок раптом загравали у діда всередині.

Кашель клекотів у нього в грудях, як лава у вулкані, довго і грізно, і дуже нескоро після найвищих нот; коли дід був уже весь синій, як квітка крученого панича, вулкан починав діяти, і тоді ми тікали хто куди, а вслід нам довго ще неслися дідові громи і блаженне кректіння.

Тікаючи од дідового реву, одного разу стрибнув я з-під порічок прямо в тютюн. Тютюн був високий і густий-прегустий. Він саме цвів великими золотими гронами, як у попа на ризах, а над ризами носилися бджоли - видимо-невидимо. Велике тютюнове листя зразу обплутало мене. Я упав в зелену гущавину й поліз попід листям просто до огірків.

В огірках теж були бджоли. Вони порались коло цвіту і так прудко літали до соняшника, до маку - й додому, і так їм було ніколи, що, скільки я не намагавсь, як не дражнив їх, так ні одна чомусь мене й не вкусила. А бджоляче жало хоч і болить, зате вже коли почнеш плакати, дід уже чи мати дають зразу мідну копійку, яку треба прикладати до болючого місця. Тоді біль швидко проходив, а за копійку можна було купити у Масія аж чотири цукерки і вже смакувати до самого вечора.

Погулявши коло бджіл і наївшись огіркових пуп'янків, натрапив я на моркву. Більш за все чомусь любив я моркву. Вона росла в нас рівними кучерявими рядочками скрізь поміж огірків. Я оглянувся, чи не дивиться хто. Ніхто не дививсь. Навколо тільки дрімучий тютюн, мак та кукурудзяні тополі й соняшники. Чисте полуденне небо, і тихо-тихо, немовби все заснуло. Одні тільки бджоли гудуть та десь з-за тютюну, від погребні, доносивсь дідів рик. Тут ми з Піратом і кинулись до моркви. Вириваю одну - мала. Гичка велика, а сама морквина дрібненька, біла і зовсім не солодка. Я за другу - ще тонша. Третю - тонка. А моркви захотілось, аж тремчу весь! Перебрав я цілий ряд, та так і не знайшов ні одної. Оглянувсь - що робить? Тоді я посадив усю моркву назад: хай, думаю, доростає,-а сам подався далі шукати смачного.

Довго щось ходив я по городу. Після моркви висмоктував мед з тютюнових квітів і з квітів гарбузових, що росли попід тином, пробував зелені калачики і білий, ще в молоці, мак, покуштував вишневого клею з вишень, понадкушував на яблуні з десяток зелених кислих яблук і хотів уже йти до хати. Коли ж дивлюсь: баба снує коло моркви, дідова мати. Я - бігом. А вона - зирк та за мною. А я тоді - куди його тікать? - повалив соняшника одного, другого:

- Куди ти, бодай тобі ноги повсихали!

Я в тютюн. "Побіжу,- думаю,- в малину, та рачки попід тютюном". Пірат за мною.

- Куди ти тютюн ламаєш, бодай тобі руки і ноги поламало! А бодай би ти не виліз з того тютюну до хторого пришествія! Щоб ти зів'яв був, невігласе, як ота морковочка зів'яла від твоїх каторжних рук!

Не вдаючись глибоко в історичний аналіз деяких культурних пережитків, слід сказати, що у нас на Вкраїні прості люди в бога не дуже вірили. Персонально вірили більш у матір божу і святих - Миколая-угодника, Петра, Іллю, Пантелеймона. Вірили також в нечисту силу. Самого ж бога не те щоб не визнавали, а просто з делікатності не наважувались утруждати безпосередньо. Прості люди хорошого виховання, до яких належала і наша сім'я, повсякденні свої інтереси вважали по скромності не достойними божественного втручання.

Тому з молитвами звертались до дрібніших інстанцій, до того ж Миколая, Петра та інших. У жінок була своя стежка: вони довіряли свої скарги матері божій, а та вже передавала сину чи святому духу - голубу.

Вірили в свята. Пригадую, баба часто казала мені: "А щоб тебе побило святе різдво",-або: "Побий його свята паска".

Отже, кинувшись через тютюн у сад, прабаба бухнулась з розгону на коліна.

# data[].attributes.attachment_link.title
Зачарована Десна - Олександр Довженко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
В сьому короткому нарисі автобіографічного кінооповідання автор поспішає зробити відразу деякі визнання: в його реальний повсякденний світ що не день, то частіше починають вторгатися спогади. Що викликає їх? Довгі роки розлуки з землею батьків, чи то вже так положено людині, що приходить час, коли вивчені в давно минулому дитинстві байки й молитви виринають у пам'яті і заповняють всю її оселю, де б не стояла вона.

# data[].attributes.headline
Життя та творчість а

# data[].attributes.body
Життя та творчість автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ОЛЕКСАНДР ДОВЖЕНКО

(1894-1956)

Олександр Довженко народився 10 вересня 1894 р. в с. В'юнище (тепер м. Сосниці Чернігівської області) в селянській родині. Навчався в Сосницькому чотирикласному училищі, був відмінником, потім у Глухівському учительському інституті.

Протягом 1914--1917 pp. Олександр викладав фізику, природознавство, географію, історію та гімнастику в 2-му Житомирському змішаному вищому початковому училищі, дуже багато читав, брав участь у виставах, малював, організував український етнографічний хор в одному з ближчих до Глухова сіл. У 1917р. О. Довженко перейшов на вчительську роботу до Києва і вступив на економічний факультет Комерційного інституту, був головою громади інституту. У 1920 р. він брав активну участь у суспільно-політичному житті країни: як більшовик боровся проти білополяків у житомирському та київському підпіллі.

О. Довженко в 1921 р. працював завідуючим загальним відділом при українському посольстві у Варшаві. Наступного року - в Німеччині на посаді секретаря консульського відділу торгового представництва УНР Тут він вступив до приватної художньої майстерні й одночасно відвідував лекції в берлінській Академічній вищій школі образотворчого мистецтва.

У 1923 р. повернувся до Харкова й незабаром став відомим як художник-ілюстратор "Вістей", автор політичних карикатур, який підписувався псевдонімом "Сашко". О. Довженко належав до літературних організацій "Гарт" та "ВАПЛІТЕ". Протягом 1926-1933 pp. він працював на Одеській кінофабриці та Київській студії художніх фільмів. У 1930р. О. Довженко зняв картину "Земля", яка вивела українське мистецтво на широкі міжнародні обшири й принесла митцю світову славу. Цього ж року разом зі своєю дружиною і надалі режисером усіх його фільмів Ю. Солнцєвою митець виїжджає в тривале закордонне відрядження. Він відвідав Берлін, Гамбург, Прагу, Париж, Лондон, демонструючи "Землю", "Звенигору", "Арсенал", виступав перед журналістами, кіномитцями й кінокритиками, виголосив кілька доповідей про нову кінематографію.

У 30-х роках Олександр Довженко постав як самобутній кінорежисер, фундатор поетичного кіно, визнаний світом митець. Чарлі Чаплін зазначав: "Слов'янство поки що дало світові в кінематографії одного великого митця, мислителя і поета - Олександра Довженка".

У 1932р. Довженко зняв перший звуковий фільм "Іван" і був запрошений до кіностудії "Мосфільм". Конфлікти Довженка на Київській студії, особливо після постановки фільму "Іван", загострювалися. Тому митець прийняв рішення виїхати до Москви і з 1933р. працював на "Мосфільмі".

У 1935 р. Довженка нагороджують орденом Леніна, а восени того ж року на екранах з'явився "оптимістичний" "Аероград". У 1939р. вийшов на екрани "Щорс" (поставлений на Київській кіностудії). Фільм швидко став популярним, глядачеві подобались подані з гумором колоритні народні, національні характери, особливо Боженка, Трояна, Чижа...

Протягом 1941-г 1945 pp. О. Довженко створив низку новел: "Ніч перед боєм", "Мати", "Стій, смерть, зупинись", "Хата", "Тризна" та інші. Епосом війни називають кіноповість "Україна в огні" (1943). Цей твір був Сталіним заборонений, а Довженку не було дозволено повертатись в Україну.

За "ідеологічно правильний" фільм "Мічурін" митець у 1949 р. одержав Державну премію, яка означала офіційну його реабілітацію після "України в огні".

Протягом 1949-1956 pp. Довженко викладав у ВДІКу (Всесоюзному Державному інституті кінематографії), ставши професором цього навчального закладу.

У 1956 р. у березневому номері журналу "Дніпро" була опублікована "Зачарована Десна", з цього приводу Довженко дуже радів. У цей час була завершена й "Поема про море". У листопаді розпочались зйомки однойменного кінофільму. А 25 листопада Олександр Довженко раптово помер.

У 1957р. з'явилася друком збірка повістей митця "Зачарована Десна", від якої фактично почався "відлік" письменницької слави.

На всесвітній виставці в Брюсселі в 1958р. 117 відомих кінознавців і кінокритиків із 20 країн, добираючи 12 найкращих фільмів усіх часів і народів, назвали і "Землю" О. Довженка...

За своє творче життя О. Довженко поставив 14 ігрових і документальних фільмів, написав 15 літературних сценаріїв і кіноповістей, дві п'єси, автобіографічну повість, понад 20 оповідань

і ноаел, ряд публіцистичних статей і теоретичних праць, присвячених питанням кіномистецтва. Його кінопоеми "Звенигора" 11928) та "Арсенал" (1929), кіноповість "Земля" (1930) були визнані світовою кінокритикою шедеврами світового кінематографа, а Довженко - першим поетом кіно. Низку кіноповістей О. Довженка було екранізовано після його смерті: "Повість полум'яних літ" (1944, 1961), "Поема про море" (1956, 1958), "Зачарована Десна" (1956, 1957).

Вражаючими документами доби є "Щоденники" О. Довженка, а шедевром його творчості - "Зачарована Десна". У преамбулі до кіноповісті письменник пояснив причину її написання "довгою розлукою з землею батьків" і бажанням "усвідомити свою природу на ранній досвітній зорі коло самих її первісних джерел". У кіноповісті "Зачарована Десна" вабили до себе народні, виразно.національні характери, про які потім говорили не інакше, як про "довженківські", і щирий, всепроникаючий ліризм, тоді такою мірою ще не властивий, мабуть, жодному радянському творові, надто, якщо говорити про діапазон його тембрів - від найтрепетнішого, найпоетичнішого піаніссімо до громоподібного, набатного, спрямованого на глобальні болі й проблеми ("Горів і я тоді у тім вогні, загибав усіма смертями людськими, звірячими, рослинними: палав, як дерево чи церква, гойдавсь на шибеницях, розлітався прахом і димом од вибухів катастрофічних, 3 м'язів моїх і потрощених кісток варили мило в Західній Європі в середині двадцятого століття. Шкіра моя йшла на палітурки і абажури для ламп, валялась на дорогах війни, виутюжена важкими танками останньої війни людства"),- і філософське, синівське осмислення й виявлення рис свого роду й народу, його духовних джерел.

"Зачарована Десна" - автобіографічний твір, спогади письменника про дитинство, перші кроки пізнання життя, про "перші радощі, і вболівання, і чари перших захоплень дитячих...", про діда і прадіда Тараса, прабабу, матір і батька, коваля діда Захарка, дядька Самійла - неперевершеного косаря. Спогади ці час од часу переростають у авторські роздуми - про "тяжкі кайдани неписьменності і несвободи", інші лиха й страждання трудових людей України і разом з тим - багатство їхніх душ, моральне здоров'я, внутрішню культуру думок і почуттів, їхній смак, їхню вроджену готовність до "найвищого і тонкого", про війнуч спалене фашистами село, про ставлення до минулого: відомий авторський монолог, який починається словами: "Я син свого часу і весь належу сучасникам своїм. Коли ж обертаюсь я часом до криниці, з якої' пив колись воду..." і в якому висловлено знамениту формулу: "Сучасне завжди на дорозі з минулого в майбутнє".

Письменник прекрасно знав духовний світ селянина, народний побут, звичаї, його психологію. Можна сказати, що "Зачарована Десна" - своєрідна енциклопедія сільського життя України кінця XIX і початку XX століть.

Над повістю О. Довженко продовжував працювати до 1955 року. Якого великого значення надавав він цьому творові, підтверджує такий факт: в архіві письменника зберігається чотири варіанти рукопису українською мовою. Власноруч він здійснив і переклад твору російською мовою. За повістю "Зачарована Десна" 1964 року режисер Ю. Солнцева поставила однойменний фільм. Досить плідним періодом у творчості письменника була Велика Вітчизняна війна. Тільки протягом 1942-1943 років ним було створено 18 статей, 10 оповідань, п'єса і кіноповість. Під безпосереднім враженням баченого й пережитого на фронті О. Довженко приступає до роботи над кіноповістю "Україна в огні". Почав писати з кінця, потім повернувся до мирних днів. Принцип ретроспективного зіставлення подій визначив і сюжет, і композицію твору: трагедія війни надовго розлучає членів родини колгоспника Запорожця, які уособлюють весь український народ, зганьблений, розтоптаний окупантами. Довженко поспішав, бо реально вже бачив майбутній фільм. Він хотів розказати "правду про народ і його біду", про палаючу в огненному кільці між двох імперій Україну. У творі не було піднесеного пафосу, оспівування тріумфального рyxy Червоної Армії, жодного слова він не сказав і про Сталіна. Його повість стала криком болю, першим гострим, вразливим сприйманням фашистської навали. Довженко не оминав гострих проблем, устами героїв запитував самого вождя, як же сталося, що не "б'ємо ворога на його території" і цілий народ український - віддано на заклання. Ясна річ, кіноповість "не сподобалася Сталіну, і він її заборонив для друку і для постановки... "...мені важко од свідомості,- записував у щоденнику О. Довженко,- що "Україна в огні" - це правда. Але Сталін думав по-іншому. У січні 1944р. скликали навіть спеціальне засідання політбюро ЦК ВКП (б), на якому було затавровано Довженка "як куркульського підспівувача, ворожого політиці партії - та інтересам українського й усього радянського народу". Письменника вивели зі складу комітетів і редколегій, звільнили з посади художнього керівника Київської кіностудії і назавжди вислали з України. Тільки 1966 року кіноповість уперше надрукували, щоправда, з багатьма цензурними купюрами.

Багато хто з дослідників Довженка звертає увагу на те, що його оповідання, кіноповісті мають внутрішню єдність, значно більшу, ніж звичайна спільність у творах, написаних тим самим письменником,- це й справді ніби одна книга про час і народ.

її прологом по праву може вважатися "Зачарована Десна", а вивершенням - "Поема про море", перейнята прагненням широкого поетичного синтезу розповідь про сучасність і історію, народ і особистість, працю й красу, схвильовані роздуми про "народну душу" та "виховання почуттів".

Активна мистецька настроєність на сучасність і її проблеми, органічний історизм образного мислення, принципи творення глибоко народних, національно своєрідних характерів, поєднання високого романтичного злету думки з проникливим аналізом реальної дійсності, переосмислення поетики народної творчості, вільне застосування гіперболізму, гротеску, символіки - ці й багато інших рис Довженкової творчості істотно збагачували пошуки української прози.

# data[].attributes.attachment_link.title
Довженко Олександр Петрович: Життя та творчість на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Життя та творчість Олександра Довженка - читати детальну інформацію про персону, історію життя та творчість

# data[].attributes.body
Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Довженко - Зачарована Десна (1956) АУДІОКНИГА ПОВНІСТЮ

# data[].attributes.headline
Худ. фільм (рос.)

# data[].attributes.body
Худ. фільм (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Михайло Хоменко

# data[].attributes.attachment_link.title
Худ. Фильм "Зачарованная Десна".

# data[].attributes.headline
Аналіз твору

# data[].attributes.body
Аналіз твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Детальний Аналіз

"Зачарована Десна" О. Довженко

" Зачарована Десна " аналіз твору - тема, ідея, жанр, сюжет, композиція, герої, проблематика та інші питання розкриті в цій статті.

Рід літератури "Зачарована Десна": епос.

Жанр "Зачарована Десна": кіноповість ("автобіографічне кінооповідання"),

Тема "Зачарована Десна": спогади письменника про своє дитинство, про кровний зв'язок з народом і рідною землею.

Ідея "Зачарована Десна": з'ясування основних факторів формування людської особистості, духовного джерела справжнього таланту, ролі праці в житті людини, оспівування краси природи, рідного краю, людей праці.

Герої "Зачарована Десна": малий Сашко (у новелах) і Олександр Довженко (в авторських відступах); мати Одарка Єрмолаївна, батько Петро Семенович, дід Семен, прабаба Марусина. особливість повісті в тому, що в ній оповідачем є сам автор, який виступає у двох іпостасях: як автор - зрілий митець Олександр Довженко - і як герой твору - маленький Сашко. Сюжету як такого немає. Натомість є певна дво- плановість: основна сюжетна лінія - це новели про дитинство Сашка (його враження, захоплення довкіллям); другий план - ліричні відступи зрілого майстра (філософське осмислення художньої творчості, краси людської праці, природи, людини). Отож розповідь має двоплановий характер: перший план- це своєрідне поетичне відтворення світу у свідомості дитини; другий - філософські роздуми зрілої людини-митця про сенс людського буття, роль дитинства у формуванні особистості.

Композиційно-стильові особливості "Зачарована Десна": Особливістю кіноповісті "Зачарована Десна" можна вважати відсутність чіткого сюжету, однак це не перешкоджає читати твір з неослабною увагою. Для втілення художнього задуму автор звертався до випробуваних часом джерел - фольклору і класичної літератури. Письменник запозичує з фольклору принцип "нанизування мотивів, використання ліричних і публіцистичних відступів, традиційних зачинів і закінчень, обрамлення, поетичної антитези і зіставлення, ретардацій" (ретардація - штучне уповільнення дії з метою звернути увагу читача на дану подію, епізод, думку).

Композиція кіноповісті "Зачарована Десна" являє собою органічне поєднання ліричних і філософських роздумів літнього Довженка з романтичним, чистим поглядом малого Сашка.

У творі можна виділити окремі новели ("Город", "Хата", "Смерть братів", "Смерть баби", "Повінь", "Сінокіс", "Коні", "До школи"), ліричні й публіцистичні відступи. Але твір є цілісним: це суцільний потік думок, спогадів, що напливають одні на одні, та зображення умов, у яких формувався світогляд майбутнього митця (побут, оточення).

Особливості композиції "Зачарованої Десни" зумовлені ще й жанром твору-- кіноповість. Звідси й фрагментарність, швидка зміна "кадрів", планів, яка не впливає на цілісне сприйняття ліричної, сповненої тонкого гумору авторської сповіді. Сам О. Довженко як кіносценарист уважав, що сценарій (а кіноповість "Зачарована Десна" є одночасно сценарієм до однойменного фільму) треба писати двома руками: в одній тримати маленький тонкий пензлик для виписування дрібних деталей, а в другій - великий пензель створення описів стокілометрових обширів, пристрастей, масових сцен.

Для стилю "Зачарованої Десни", на думку багатьох критиків, характерне поєднання лірико-романтичного оповідального тону, публіцистичного пафосу, побутово-ліричної оповіді, іронічно-сатиричних моментів.

Проблематика "Зачарована Десна":

Примітки: "Зачарована Десна" - автобіографічний твір, спогади письменника про дитинство, перші кроки пізнання життя, про "перші радощі, і вболівання, і чари перших захоплень дитячих...", про діда Семена і прадіда Тараса, прабабу, матір і батька, коваля діда Захарка, дядька Самійла - неперевершеного косаря. Спогади ці час од часу переростають в авторські роздуми -- про "тяжкі кайдани неписьменності й несвободи", інші лиха та страждання людей праці й разом з тим - багатство їхніх душ, внутрішню культуру думок і почуттів, їхній смак, їхню вроджену готовність до "найвищого і тонкого".

У кіноповісті О. Довженко поетично формулює творче кредо митця: "Митці покликані народом для того, щоб показувати світові насамперед, що життя прекрасне... Бачити зорі навіть у буденних калюжах на життєвих шляхах". "Зачарована Десна" є лебединою піснею автора.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зачарована десна

# data[].attributes.attachment_link.title
Детальний Аналіз "Зачарована Десна" О. Довженко

# data[].attributes.attachment_link.description
" Зачарована Десна " аналіз твору - тема, ідея, жанр, сюжет, композиція, герої, проблематика та інші питання розкриті в цій статті. Рід літератури "Зачарована Десна": епос. Жанр "Зачарована Десна": кіноповість ("автобіографічне кінооповідання"), Тема "Зачарована Десна": спогади письменника про своє дитинство, про кровний зв'язок з народом і рідною землею.

# data[].attributes.headline
Життя і творчість О.

# data[].attributes.body
Життя і творчість О.Довженка

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Довженко: перший поет кінематографу | Пишемо історію

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Чернігів

# data[].attributes.attachment_link.title
Невідоме з біографії Олександра Довженка (Ранок 10.09.2019)

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.title
Тигролови — Іван Багряний, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Тигролови” (автор: Багряний Іван). Читати повністю електронну книгу Іван Багряний — Тигролови онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Життя та творчість а

# data[].attributes.body
Життя та творчість автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(1906-1963)

Інші псевдоніми - Полярний, Дон Кочерга та інші.

Справжнє ім'я - Іван Павлович Лозов'яга (Лозов'ягін).

Іван Багряний народився 2 жовтня 1906 р. в с. Куземин на Полтавщині (тепер Сумська область) у родині робітника-муляра.

У 1912-1916 pp. хлопець навчався в церковно-парафіяльній школі в Охтирці, згодом у вищій початковій школі та у Краснопільській художньо-керамічній школі.

У 1920 році він став свідком жорстокої розправи чекістів із його дядьком і 92-річним дідом на пасіці (кололи багнетами, стріляли з револьверів), їх смерть страшенно вразила хлопця. До того ж іншого дядька вислали на Соловки, звідки він не повернувся. Усе це народжувало протест у душі Івана.

У 1922-1926 pp. він викладав малювання, працював на шахтах Донбасу, а у 1924 р. вступив до Охтирської філії організації селянських письменників "Плуг". Учителював, заробляючи на прожиток. Писав вірші. Побував у Криму, на Кубані, в Кам'янці-Подільському, де редагував місцеву газету.

Протягом 1926-1930 pp. Іван навчався в Київському художньому інституті, але диплома не отримав, бо виявив себе "політично неблагонадійним". По-перше, "сумнівна" ідеологічна позиція прочитувалася між рядками його віршів, опублікованих у журналах "Глобус", "Життя й революція", "Червоний шлях", "Плужанин". По-друге, він входив до попутницької організації МАРС, до якої належали Г. Косинка, Є. Плужник, В. Підмогиль-ний, Б. Тенета, Б. Антоненко-Давидович, Т. Осьмачка, Д. Фаль-ківський. А також товаришував із М. Хвильовим, М. Кулішем, Остапом Вишнею, М. Яловим.

У 1928р. І. Багряний написав роман у віршах "Скелька", де використав почуту в дитинстві легенду про те, як у XVIII ст. селяни села Скелька (що на Полтавщині), протестуючи проти засилля московських ченців, спалили чоловічий монастир. Наступного року з'явилася друком збірка поезій І. Багряного "До меж заказаних", яка вже в самій назві містила активний протест, не кажучи про зміст усередині, що був своєрідною прискіпливою оцінкою пореволюційної дійсності. Наступні книжки "В поті чола" і "Комета" потрапляють тільки до портфеля НКВС. Того ж року він написав поему "Аве Марія", де в присвяті розмістив таке звернення: "Вічним бунтарям і протестантам, всім, хто родився рабом і не хоче бути ним, всім скривдженим, зборканим і своїй бідній матері крик свого серця присвячує автор". Цікаво, що книжка вийшла в світ без усякого цензурного дозволу на те, до того ж з вказівкою неіснуючого видавництва "САМ". Поки справжні наглядачі зорієнтувалися й наказали зняти книжки з продажу, кількасот примірників встигли розкупити. Зрозуміло, що подібний твір не міг залишитись непоміченим владою.

У 1930р. харківське видавництво "Книгоспілка" видало роман у віршах "Скелька". Волелюбний пафос твору привернув увагу офіційної критики - "Скельку" було конфісковано. Наступного року з'явилась стаття О. Правдкжа "Куркульським шляхом", яка свідчила про наміри влади щодо бунтівливого, ідеологічно невпокореного І. Багряного. Після цієї статті твори письменника були вилучені з бібліотек і книжкових крамниць.

У 1932 р. І. Багряний був заарештований у Харкові в присутності колег В. Поліщука і О. Слісаренка "за політичний самостійницький український ухил в літературі й політиці...", засуджений на п'ять років концтаборів БАМЛАГу (Байкало-амурский лагерь).

У 1936 р. І. Багряний утік, переховувався між українцями Зеленого Клину на Далекому Сході (враження від цього періоду життя відбито в романі "Тигролови"). Через два роки письменник повернувся додому, був повторно заарештований, сидів у Харківській в'язниці 2 роки й 7 місяців (пережите в ув'язненні він пізніше описав у романі "Сад Гетсиманський").

У 1940 р. з відбитими легенями й нирками був звільнений під нагляд. Знову оселився в Охтирці, працював декоратором у місцевому театрі, редагував газету "Голос Охтирщини", після початку війни потрапив до народного ополчення, працював у ОУН: малював листівки, плакати, складав пісні, виступав перед воїнами УПА.

Згідно з німецьким курсом щодо української національної інтелігенції у 1942р. мав бути розстріляний, але випадково врятувався.

У 1944 р. І. Багряний розійшовся в поглядах з керівництвом УПА і сам, без родини, емігрував до Словаччини, а згодом до Німеччини. Новий Ульм стає місцем його постійного перебування в еміграції. Завдяки Івану Багряному це місто стало центром українського культурного відродження, демократично-визвольного руху. Він у 1945р. заснував газету "Українські вісті". При ній почали діяти кілька видавництв, зокрема "Україна", "Прометей", у яких з'являються заборонені в СРСР книжки українських письменників, переклади зарубіжної літератури українською мовою, взяв участь у створенні МУРу (Мистецький Український Рух), який згодом у США перетворився на об'єднання українських письменників "Слово" з центром у Нью-Йорку.

У 1946 р. письменник перейшов на легальне становище.

Памфлетом "Чому я не хочу вертати до СРСР?" (1946р.) І. Багряний привернув увагу світової громадськості вражаючою правдою про істинне становище людини в СРСР, урятувавши цим від репатріації не одного нещасного. У 1948 р. він заснував Українську Революційну Демократичну партію (УРДП), очолив Українську національну раду, заснував ОДУМ (Об'єднання демократичної української молоді).

За кордоном побачили світ романи "Тигролови" (1944, "Звіролови" - 1946), "СадГетсиманський" (1950), "Огненне коло" (1953), "Буйний вітер" (1957), "Людина біжить над прірвою" (1965), п'єси ("Генерал", "Морітурі", "Розгром"), поема "Антон Біда - герой труда", збірка "Золотий бумеранг", твори для дітей.

Письменник помер 25 серпня 1963 р. у санаторії Блазіен у Шварцвальді (Західна Німеччина).

Івана Багряного посмертно реабілітовано у 1991р., відтоді почала перевидаватися його творча спадщина.

Письменник залишив чималий доробок у різних жанрах, але найбільшу популярність здобув своїми романами. Першим великим твором були "Тигролови" (1944; 1946 перевидані під назвою "Звіролови"), перекладені німецькою та видані в місті Кельні трьома накладами. Цю книжку високо оцінив В. Винниченко, прорікаючи велике творче майбутнє її авторові.

В основу "Тигроловів" покладено події, що сталися під час відбування автором заслання на Далекому Сході. Його герой Григорій Многогрішний увібрав у себе чимало багрянівських рис характеру: він не скорився, не змирився з насильницьки нав'яза- ним йому статусом в'язня жахливої системи й залишився Людиною. Сюжетна канва роману вибудована на історії "полювання" майора НКВС Медвииа - цього новітнього тигролова - на гордого, не прирученого тоталітарною системою молодого хлопця з України, який у тайзі знайшов земляків, друзів, кохання... Григорій Многогрішний переміг. Передусім тому, що не визнав себе нулем в історії, не озвірів, не перейнявся озлобленням і ненавистю до людей, зберіг у собі людяність, доброту, здатність співчувати, співпереживати і вірити, що людина може й повинна кинути виклик страшній системі й вистояти.

Безперечно, це романтичний твір, з елементами пригодницького жанру (тому закономірна його популярність серед німецької молоді). Сюжет захоплюючий і динамічний, читач постійно перебуває в емоційному напруженні. І все ж "Тигролови" виходять за межі звичайної "масової" літератури. Насамперед - ідейним спрямуванням (у літературі "масовій", як у старій казці, добро теж завжди перемагає), але в творі Багряного всепоглинаюча ідея перемоги добра над злом втілюється через художні -образи, ліричні відступи, промовисту символіку. Згадаймо той стрімкий потяг-експрес, що мчить на Далекий Схід. Як мчить і саме життя XX ст. У ньому розважаються й милуються краєвидами представники пануючої влади і терзаються роздумами про своє майбутнє звичайні люди, яких перетворено на зеків, безправних "остів". Серед останніх і Григорій Многогрішний. Він тікає з поїзда, як із жорстокої, занедбаної Богом та людьми реальності, потрапляє на розкішний острівець у тайзі, що зветься Зеленим Клином, наче у мрію-казку. Символічний підтекст цієї назви. Тут живуть українці, колишні втікачі й вигнанці,-які були колись ро,зкуркуленг радянською владою. Тут вони створили свій український світ, наповнений моральною чистотою і гармонією. Атмосфера в родині старого Сірка, яка прийняла й порятувала Григорія, тепла, домашня, як і довколишня мати-природа. На тлі цієї розкішної багатовікової природи розквітає кохання Григорія до доньки Сірка Наталки. Без такої тремтливої любовної колізії немислимий жоден романтичний твір.

Але сюжет далекий від мрійливої сентиментальності, навпаки - він напружений, динамічний. Сірки мають незвичне й небезпечне заняття - виловлюють у тайзі тигрів - гордих, незалежних і сильних звірів. Звернімо увагу: ці люди звірів не убивають, а лише ловлять. У двобої з тиграми вони є рівновеликими, такими ж гордими та незалежними. Українці протистоять силам зла, яке уособлено в образі майора НКВС Медвина, протистоять і перемагають. Медвин женеться за Григорієм, підступно вистежуючи його в тайзі, готовий у слушний момент вбити. Але в цьому двобої перемагає Григорій. І це цілком закономірно: письменник щиро вірить, що переможе тільки добро.

Таким же мужнім і несхитним показано іншого героя - Андрія Чумака в романі "Сад Гетсиманський". В. Винниченко назвав його "великим, вопіющим і страшним документом" радянської дійсності, сприяв його друкові у Франції. У цілому цей твір також має романтичного спрямування, хоч і переважають там детальні реалістичні картини перебування Андрія в слідчому ізоляторі, у в'язниці. Заслуга І. Багряного насамперед у тому, що він першим розповів світові про страшні катівні НКВС у "квітуючій Країні Рад" (це через 20 років повторить О. Солженіцин своїм романом "Архіпелаг ГУЛАГ"). Правдиві описи тюремного ув'язнення головного героя засновані на особистому авторському досвіді. Отож, на майже документальній основі досить вправно вибудовується розгалужений каркас витвореного уявою і фантазією митця апокаліптичного світу безправ'я, нелюдських знущань і принижень. Цей зовнішній світ контрастно протиставляється духовно наповненому, глибокому внутрішньому світові Андрія Чумака. Показуючи переживання, душевні муки, страждання свого головного героя, І.

# data[].attributes.attachment_link.title
Багряний Іван: Життя та творчість на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
(1906-1963) Інші псевдоніми - Полярний, Дон Кочерга та інші. Справжнє ім'я - Іван Павлович Лозов'яга (Лозов'ягін). Іван Багряний народився 2 жовтня 1906 р. в с. Куземин на Полтавщині (тепер Сумська область) у родині робітника-муляра. У 1912-1916 pp. хлопець навчався в церковно-парафіяльній школі в Охтирці, згодом у вищій початковій школі та у Краснопільській художньо-керамічній школі.

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 1

# data[].attributes.body
Аудіокнига 1

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Багряний - Тигролови (Частина 1) (1944) АУДІОКНИГА ПОВНІСТЮ

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 2

# data[].attributes.body
Аудіокнига 2

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Багряний - Тигролови (Частина 2) (1944) АУДІОКНИГА ПОВНІСТЮ

# data[].attributes.body
Худ. фільм

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сергей Дереза

# data[].attributes.attachment_link.title
Тигролови за романом Івана Багряного

# data[].attributes.headline
Аналіз твору

# data[].attributes.body
Аналіз твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Детальний Аналіз

"Тигролови" Багряний

"Тигролови" аналіз твору - тема, ідея, жанр, сюжет, композиція, герої, проблематика та інші питання розкриті в цій статті.

: зображення трагічної долі людини-особистості в тоталітарному суспільстві.

: перемога добра над злом; за будь-яких обставин кожен має залишатися Людиною.

: Григорій Многогрішний; родина Сірків: Наталка, Гриць та їхні батьки - Денис Сірко та Сірчиха; майор НКВС Медвин.

Композиційно-стильові особливості "Тигролови": композиція роману зумовлена особливостями жанру: твір складається з 12 розділів, ряду підрозділів, схожих на новели, що мають інтригуючі назви: "Дракон", "Світ на колесах", "Навзаводи із смертю", "Заколот і капітуляція", "Бог кохання", "Весела робінзонада", "Не ходи босий" та інші. Позасюжетні елементи - пейзажі, портрети, сценічні моменти - завжди романтично забарвлені. Особливо захоплюють уяву читача екзотичні панорами Сіхоте-Аліня, описи краєвидів на Зміїній та Голубій падях. Інтер'єри подано точно й барвисто, з багатьма промовистими деталями. Цікаві історичні екскурси, що їх вкладено в уста різних персонажів.

Важлива роль належить експозиції зі своєрідно запрограмованою ідеєю твору. Поїзд-дракон, якого веде паровоз-голова "Йосиф Сталін" і підпихає демон "Фелікс Дзержинський", який має черево, "натоптане вщерть" тисячними жертвами, летить у чорну темряву, у прірву, небуття. Цей ешелон смерті, сформований ОГПУ-НКВД, уособлює загрозу знищення, яка стала реальною для громадян великої радянської імперії. Та ось зринає над обставленими багнетами й оповитими жахливою державною таємницею вагонами українська розлога пісня. Вона "здіймається на крила", "шугає і б'є крильми над спиною дракона", "мелодія все більше стає потужною, кипить, вирує", і оскаженілі вартові безсилі спинити її. Бо то - голос невпокореної волі, свідчення нездоланності українського духу.

Сюжет розгортається з інтригуючої зав'язки: на останній станції виявляється, що втік найнебезпечніший в'язень Григорій Многогрішний, якого пильнував сам начальник ешелону. Подальший розвиток дії складається з ряду небезпечних для Григорія ситуацій, кожна з яких - провісник головного кульмінаційного моменту. Ось голод і втома зовсім паралізували волю й виснажили сили втікача. Чи витримає? А ось його накрила разом з важкою ведмежою тушею чорна ніч непритомності. Чи не назовсім? Далі Григорій зі своїм названим братом Грицьком кидає виклик долі - їде поїздом без документів до Хабаровська, де кожної хвилини його можуть затримати. У місті хоче йти навіть у пащу до свого заклятого ворога - НКВД. Григорія помічають і переслідують, але й тут щаслива доля рятує його. Найбільшої сили конфлікт досягає при майже неймовірній зустрічі Многогрішного і Медвина в тайговому безлюдді. Григорій розправляється з катом: "Тут... я тобі... й рев, тут я тобі й трибунал!" Завершується роман повним тріумфом благородних ідеалів. Щаслива розв'язка теж відбувається на межі неможливого - закохана пара завдяки своїй кмітливості, винахідливості й сміливості переходить кордон і опиняється в безпечному місці.

Проблематика "Тигролови":

виживання людини в умовах жорстокого терору;

боротьби добра і зла;

справедливості й кари;

морального вибору;

волі до життя і цілеспрямованості;

відносин людини і природи;

родинних взаємин і кохання;

вічності давніх традицій предків.

Примітки: Назва твору є символічною. Змінивши її з початкової "Звіролови" на "Тигролови", Іван Багряний суттєво поглибив змістові акценти розповіді. Тигр - один з наймогутніших і найнебезпечніших диких звірів. Родина Сірків, живучи в єдності з навколишньою природою, навчилася приборкувати цих тварин. Автор стверджує мужність, фізичну та моральну силу Сірків, представників українського народу, їхню здатність перемагати найтяжчі обставини. Через мотиви втечі й "польованої людини" образ Григорія Многогрішного також асоціюється з цим сильним, сміливим і вільнолюбним диким звіром. Іван Багряний показує становлення "нового українця", який зможе здолати дракона і таким чином вибороти право свого народу на майбутнє. Нащадок козацької шляхти (предок Григорія - гетьман Дем'ян Многогрішний) вступає у боротьбу і вбиває новітнього тигролова, уособлення радянської імперської системи майора Медвина.

# data[].attributes.attachment_link.title
Детальний Аналіз "Тигролови" Багряний

# data[].attributes.attachment_link.description
"Тигролови" аналіз твору - тема, ідея, жанр, сюжет, композиція, герої, проблематика та інші питання розкриті в цій статті. : зображення трагічної долі людини-особистості в тоталітарному суспільстві. : перемога добра над злом; за будь-яких обставин кожен має залишатися Лю­диною. : Григорій Многогрішний; родина Сірків: Наталка, Гриць та їхні батьки - Денис Сірко та Сірчиха; майор НКВС Медвин.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал ZIK

# data[].attributes.attachment_link.title
Історична правда з Вахтангом Кіпіані: Іван Багряний

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Уявіть ситуацію: в кінці 1980-х років до СРСР приїжджають німецькі студенти. Вони знайомляться з українськими однолітками і в розмові згадують про Івана Багряного - письменника, що написав популярний у ФРН роман "Звіролови". А у відповідь отримують лише здивовані обличчя.

Івана Багряного українці почали вільно читати лише з 1991-го, через 28 років після його смерті. Пригодницький роман "Тигролови" потрапив до шкільної програми з української літератури. Але про письменника, що створив найпотужніші тексти про радянські трудові табори, співпрацював з ОУН і випускав українську газету в Німеччині, досі говорять мало.

У 2016-му з дня народження Івана Багряного виповнилося 110 років. Ми пригадали його твори і зібрали 15 важливих фактів про життя письменника.

1. Справжнє ім'я письменника - Лозов'ягін (або ж Лозов'яга) Іван Павлович. Народився він 2 жовтня 1906 року біля Охтирки Сумської області. Крім псевдоніму "Багряний", використовував й інші - "Іван Полярний" та "Сорок сорок".

2. Творчість починав з малювання. Багряний вчився в Краснопільській художньо-керамічній професійній школі за фахом "малярство та гончарна справа", у 1925-му працював у Кам'янці-Подільському ілюстратором у газеті "Червоний кордон", а в 1926-му вступив до Київського художнього інституту. До захисту диплому його не допустили через "політичну неблагонадійність".

3. Був учасником літературних об'єднань "Плуг" і МАРС. До Охтирської філії спілки "Плуг" вступив у 1924-му році, був її секретарем. Під час навчання в Київському художньому інституті перейшов до МАРСу (Майстерні революційного слова), а в 1929 році видав першу збірку поезії - "До меж заказаних".

4. У віці 25 років був арештований за контрреволюційну діяльність і відбував заслання в БАМЛАГу (Байкало-амурский виправно-трудовий табір).

5. Втік з заслання і два роки жив в Зеленому Клину - заселеній українцями території на Далекому Сході. Спогади про цей час перетворилися у роман "Тигролови" (спочатку мав назву "Звіролови").

6. Роман "Тигролови" Іван Багряний написав за два тижні. Переховуючись у конспіративній квартирі знайомого на Львівщині, він створив рукопис. Друкована версія була готова 16 грудня 1943 р. Один примірник Багряний відіслав у журнал "Вечірня година", а другий - на літературний конкурс, оголошений "Українським видавництвом". В конкурсі він розділив перемогу з повістю Тодося Осьмачки "Старший боярин".

"Утікають кілометри - десятки... сотні... тисячі... Утікають назад ліси, і пустелі, і пасма гір, і безліч рік та тьмяних озер. Пролітають з грюкотом мости, семафори, тунелі, - все утікає назад. А дракон все летить і летить - у невідоме, вперед, у чорну сибірську ніч, на край світу. Перетинає меридіани. Описує гігантську параболу десь по сорок дев'ятій паралелі, карбує її вогненним приском, гейби комета. Б'є по чорній імлі вогненним хвостом, зіходить їдучим димом та смородом і реве, реве...

Так не ходить жоден експрес, так ходить лише цей етап, цей дивовижний ешелон смерті, - спецешелон ОГПУ - НКВД. Він - один з багатьох таких ешелонів; женуть вони отак божевільним темпом через глуху піч і крізь ще глухіший Сибір, оповиті таємницею... Не просто таємницею, а таємницею державною оповиті вони. Обставлені багнетами, устатковані прожекторами, женуть вони десь у таємницю ж, непроглядну, як сам Сибір чи як тая сибірськая ніч".

Уривок з роману "Тигролови"

7. Під час Другої світової війни співпрацював з ОУН і УПА. Зв'язки з ОУН встановив, ще живучи в Охтирці. Після переїзду на Львівщину в 1943-му році він створював антифашистські листівки, малював плакати, писав сатиричні та бойові пісні.

8. У 1944-му році емігрував до Німеччини. Однією з причин стали розбіжності у поглядах з керівництвом УПА. Жив у таборі для переміщених осіб у місті Новий Ульм. Там у 1946-му році він написав памфлет "Чому я не хочу вертатись до СССР?" (перша назва - "Чому я не хочу вертатися на "родіну"?") у відповідь на примусову репатріацію біженців з СРСР.

"Я не хочу вертатись на ту "родіну". Нас тут сотні тисяч таких, що не хочуть вертатись. Нас беруть із застосуванням зброї, але ми чинимо скажений опір, ми воліємо вмерти тут, на чужині, але не вертатись на ту "родіну". Я беру це слово в лапки, як слово, наповнене для нас страшним змістом, як слово чуже, з таким незрівнянним цинізмом нав'язуване нам радянською пропагандою. Більшовики зробили для 100 національностей єдину "совітську родіну" і нав'язують її силою, цю страшну тюрму народів, звану СРСР.

Вони її величають "родіна" і ганяються за нами по цілому світу, щоб на аркані потягти нас на ту "родіну". При одній думці, що вони таки спіймають і повернуть, в мене сивіє волосся, і вожу з собою дозу ціанистого калію, як останній засіб самозахисту перед сталінським соціалізмом, перед тою "родіною".

Уривок з памфлету "Чому я не хочу вертатись до СССР?"

9. Заснував у Німеччині газету "Українські вісті". Іван Багряний був її головним редактором з 1946 до 1963, коли письменник пішов з життя. Навколо видання сформувалися кілька видавництв ("Україна", "Прометей"), які друкували заборонену у СРСР літературу та переклади закордонних творів українською мовою.

10. У 1950-му році видав у Франції роман "Сад Гетсиманський". Твір детально описує допити і використання тортур слідчими НКВС щодо в'язнів, а також згадує життя в трудових таборах. "Архіпелаг Гулаг" Солженіцина побачив світ через 23 роки.

"Але апетит приходить під час їди. Після такого приголомшуючого Асланового самовикриття епопея його дивовижних блукань по найбезглуздіших контрреволюційних сферах тільки починається. Слідчий вирішив видавити з нього всю правду геть до краплі, "розоблачити ворога" до краю...

Після диверсії Аслан мусить признаватися в не менш геніальному шпигунстві. Причому щиросердні Асланові признання чергуються з такою ж щиросердною розгубленістю, коли Аслан сам не знає вже, що ж він робив далі. Тоді слідчий б'є Аслана й кидає в камеру, щоб "подумав". Аслан думає при допомозі своїх веселих земляків і друзів, опанованих психозом самовикриття в ім'я рятунку смерті та одчайдушним шибеничним гумором. "Надумавши", Аслан проситься на "конвейєр" і епопея триває. Кінець її вже передбачений слідчим і начальством цієї богохранимої установи, точно заздалегідь вирішений, але мусить бути ще формальне виправдання того кінця, формальні ні підстави. Ті підстави й витискають з Аслана, зовсім не дбаючи про їх логічність, аби було хоч приблизно правдоподібно".

Уривок з роману "Сад Гетсиманський"

11. Був серед засновників трьох українських організацій за кордоном. Це Українська Революційна Демократична партія (УРДП), ОДУМ (Об'єднання демократичної української молоді) та МУР (Мистецький Український Рух). Останній через деякий час перетворився на об'єднання українських письменників "Слово" у США.

12. Одним із перших відкрито заявив про те, що на боці нацистської Німеччини воювали українські підрозділи. Зробив він це в романі "Огненне коло". В ньому він описав битву під Бродами, у якій зійшлися радянська армія та українські підрозділи німецьких військ. Особливу увагу присвятив дивізії "Галичина".

"Розбиті на сході німецькі армії котилися на захід, вони вже не могли прийти до пам'яті і відкочувалися невпинно. "Той" зі сходу виявився хитріший і сильніший, і спритніший - він післав до бою, волею й неволею, все, що мав у своєму розпорядженні, все, що тільки міг післаті на смерть. Німецькі армії не витримали іспиту до кінця, - розбиті на Волзі, вони ж не могли оговтатись і летіли на "зломання карку", відступали панічно. За ними гналися незчисленні полчища противника, а насамперед, у першій лінії, гналися нещадні й безмилосердні формації з українського люду, голодного, необмундированого й неозброєного, старого й малого, гнаного в спину автоматами та кулеметами... Але їх і не треба було підганяти: безодня гніву й злоби за заподіяну кривду "визволителями", будівниками "Нової Європи" була така велика й така пекельна, що не треба було їх підганяти. І їхнього наступу не можна було зупинити..."

Уривок з роману "Огненне коло"

13. Був одним із небагатьох дослідників феномену "Зеленого Клину". Поселенням українців на Далекому Сході Багряний присвятив статтю "Україна на березі Тихого океану".

14. Писав дитячі твори. Наприклад, віршовані "Казку про лелек і Павлика-мандрівника" і "Телефон".

15. Помер у 1963 році й похований у Новому Ульмі. На надгробку вибиті рядки з поеми Багряного "Мечоносці":

"Ми є. Були. І будем ми! Й Вітчизна наша з нами".

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Юрій Поворозник

# data[].attributes.attachment_link.title
Від МАРСу до "Тигроловів": 15 фактів про Івана Багряного

# data[].attributes.attachment_link.description
Уявіть ситуацію: в кінці 1980-х років до СРСР приїжджають німецькі студенти. Вони знайомляться з українськими однолітками і в розмові згадують про Івана Багряного - письменника, що написав популярний у ФРН роман "Звіролови". А у відповідь отримують лише здивовані обличчя. Івана Багряного українці почали вільно читати лише з 1991-го, через 28 років після його смерті.

# data[].attributes.headline
Урок про витоки “українського Голлівуду”: досліджуємо роман “Майстер корабля” Юрія Яновського

# data[].attributes.subject
Урок про витоки “українського Голлівуду”: досліджуємо роман “Майстер корабля” Юрія Яновського

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Автобіографічний роман Юрія Яновського "Майстер корабля" зʼявився в програмі з української літератури для 10-11 класів (рівень стандарту) у 2019 році. Найчастіше твір розглядають, використовуючи пообразний аналіз. Безперечно, для роману, у якому всі головні герої мають своїх прототипів, такий підхід є доречним, але ним не вичерпуються всі можливості роботи з текстом.

У новому варіативному конспекті уроку з української літератури "Нова українська школа" та вчителі-експерти пропонують цікаво й доступно розповісти учням про Юрія Яновського та дослідити його новаторство в літературі. Зокрема, у матеріалі читайте:

✔ які 10 фактів із життя Яновського та завдання до них точно зацікавлять учнів;

✔ як провести комбінований аналіз роману;

✔ що означають лінії героїв та символи;

✔ варіант домашнього завдання;

✔ бонус - варіант цікавого завдання для групової роботи.

Нагадуємо, що більше таких розробок можна знайти в розділі " Матеріали для уроків " на нашому сайті.
10 ФАКТІВ ПРО ЯНОВСЬКОГО ТА ІДЕЇ ЗАВДАНЬ, ЯКІ ТОЧНО ЗАЦІКАВЛЯТЬ УЧНІВ
Катерина Корнілова, кандидатка філологічних наук, доцентка кафедри української літератури Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, пропонує почати із цікавих фактів біографії письменника, адже так діти краще розумітимуть контекст творчості автора. Ці факти можуть стати зачіпками для різних варіантів вправ.

1. " Юрія Яновського називають "українським Гомером", мариністом, зачинателем українського кіно, експериментатором, новатором, а ще він до безуму любив степ і море ", - розповідає Катерина Корнілова.

💡ІДЕЯ: Запропонуйте учням написати про себе по 7 слів або словосполучень, які могли б розкрити особисту характеристику кожного. Також можна зробити цю вправу в парах та обмінятися враженнями. Закцентуйте, що за біографічними фактами є дуже багато особистих історій, які не обмежуються лише асоціаціями. І, досліджуючи життя та творчість письменників, важливо відчути та зрозуміти їхній контекст та персональну особливість.

2. " Одним із цікавих фактів є історія про хворобливість Юрія. Він часто хворів, пережив шість операцій, навіть був на межі між життям і смертю. Можливо, це вплинуло на подальший стан його здоров'я, бо письменник рано посивів - йому було лише 30 з "гачечком", - каже Катерина Корнілова.

💡ІДЕЯ: Цей факт може стати поштовхом для міні предметної інтеграції з біологією. Наприклад, дослідіть причини раннього сивіння та із чим пов'язане це явище.

3. Навчався Юрій Яновський у народному училищі, там намагався бути непомітним, хоча насправді пишатися йому було чим, бо вчився найкраще за всіх учнів. Та однаково саме літературу Юрій любив найбільше. Пізніше вступив до Київського політехнічного інституту, однак не завершив навчання. Саме в цей період Юрій Яновський бере активну участь у літературній студії інституту, допомагає акторам і режисерам театру-студії імені Гната Михайличенка в створенні низки вистав, пише власні поезії.

💡ІДЕЯ: Дослідіть разом з учнями теорію дев'яти типів інтелекту за Говардом Гаднером. Визначте особистий тип інтелекту.

4. " Юрію Яновському пощастило і в особистому житті. Його спорідненою душею і підтримкою була дружина - Тамара. Спільним захопленням обох став театр. Поет зі своєю дружиною-акторкою майже тридцять подружніх років були на "ви", - зазначає Катерина Корнілова.

5. У період життя в Харкові Юрій Яновський знаходить нові знайомства. Узагалі, коло друзів Юрія Яновського - це цікаві особистості, з якими в письменника були теплі стосунки. Розпочинає спілкування з Олександром Довженком, Остапом Вишнею, Павлом Тичиною, Миколою Кулішем.

💡ІДЕЯ: Запропонуйте учням створити можливий діалог між Юрієм Яновським та, наприклад, Олександром Довженком. Які б теми вони обговорювали? Яку б позицію кожен із них відстоював? На які власні тексти чи тексти однодумців вони посилалися б? Для виконання цього завдання спробуйте використати штучний інтелект.

6. " Саме Юрій Яновський привів у кінематограф Олександра Довженка.

Їхня дружба була плідною для обох у творчій площині, тому що обидва сповнені шалених задумів, мали ту поетичну окриленість, яка робить їх яскравими представниками романтичної течії в нашій літературі ", - додає Катерина Корнілова.

Цікавий факт з особистого: Яновський і Довженко закохалися в молоду акторку, Юлію Солнцеву, яку запросили на зйомку до Одеси. Однак двобій за її серце виборов режисер-початківець Олександр Довженко.

" Одеса, море, кіно - важливі слова для Юрія Яновського, адже він працював на Одеській кінофабриці головним редактором. Він був художнім керівником Одеського "Голлівуду". Колеги назвуть його "добрим генієм українського кіно", - зазначає Катерина Корнілова.

Володимир Панченко пише про це:
"Нині це важко собі уявити: „зеленого "літератора, якому не виповнилося і двадцять чотири роки, призначають художнім редактором однієї з найбільших у країні кінофабрик. А в житті Юрія Яновського (...) саме так і було. Навесні 1926-го він з'явився в Одесі в несподіваній для себе ролі „кіноначальника"".
Саме в "одеський" період виходить з-під його пера перший мариністичний роман в українській літературі " Майстер корабля ". На той момент Юрію Яновському було 25 років.

💡ІДЕЯ: За допомогою ШІ згенеруйте візуальні постери-асоціації про Юрія Яновського та кінематограф або використайте фарби чи олівці.

7. " Письменник не був заможною людиною. Бідність довела його навіть до того, що він змушений був закладати цілі пакунки своїх улюблених книжок ", - додає Катерина Корнілова.

8. Серед досягнень Юрія Яновського в літературі варто згадати передусім те, що саме він започаткував в українській літературі різновид роману в новелах (роман "Вершники"). Його твори публікувалися поза межами України, зокрема, в Болгарії, Німеччині, Польщі, Угорщині, Австрії, Чехії.

💡ІДЕЯ: Дослідіть з учнями обкладинки творів Юрія Яновського різних років. Запропонуйте учням створити власну обкладинку до роману "Майстер корабля".

9. Пам'ять про Юрія Яновського вшановують в Україні. Наприклад, у рідному селі письменника - Нечаївці (Кіровоградського району) - створили меморіальний музей Юрія Яновського. Його ім'ям названі вулиці в Одесі, Кривому Розі, Львові та інших українських містах.

💡ІДЕЯ: Створіть віртуальний тур до музею або фрейм для можливої екскурсії. Також підсумком опрацювання біографічних відомостей може бути створення скетчноутингу [ред. - замальовка, записи скетчів у блокноті] про життя та творчість автора або власний подкаст.

🎧 А прослухати подкаст про Юрія Яновського та дізнатися, як використати аудіо на своїх уроках ви можете завдяки проєкту " Вчися вухами ".

Ірина Мельник, учителька української мови та літератури, пропонує такі вправи на цьому етапі уроку.

ЗАВДАННЯ: прогнозування.

Інструкція для учнів:

✔ покажіть декілька світлин, які відображають певні моменти в житті митця;

✔ спрогнозуйте, як вони пов'язані з біографією і творчістю письменника;

✔ наприкінці уроку поверніться до світлин: чи потребують вони додаткового пояснення?

Фінальним завданням на цьому етапі Ірина Мельник пропонує створення кінострічки життя Юрія Яновського: "Щоб закцентувати на певних моментах біографії Юрія Яновського, пропоную зобразити кінострічку й записувати ключові слова на кадрах та вітрильнику, оскільки найбільшою мрією письменника було "будувати кораблі та пароплави".

ЗАВДАННЯ: життєва кінострічка.

Ірина Мельник додає: " Цікаво, що автор наполегливо втілював цю мрію в життя: навчався в Єлисаветградському реальному училищі (випускник мав право на вступ до вищих технічних закладів, здобував кваліфікацію механіка - на той час одну з найпрестижніших), потім - у Київському політехнічному інституті на одному курсі з найвідомішим у майбутньому конструктором Сергієм Корольовим".

10. У закладах технічного спрямування на той час величезну роль приділяли й літературній освіті, тому для Яновського не було проблемою написати поезію. Дебютував Юрій Яновський саме як поет. Це відбулося в 1922 році віршем "Море", надрукованим під псевдонімом " Георгій Ней ". Далі був стрімкий творчий розвиток, а вже в 1925 році письменник видав свою першу книгу.
МЕТОДИКА ВИВЧЕННЯ РОМАНУ "МАЙСТЕР КОРАБЛЯ"
При першому знайомстві з романом, Ірина Мельник пропонує надати асоціативну характеристику твору декількома словами, наприклад,
МОРЕ.МОЛОДІСТЬ.РОМАНТИКА.
" Подібно, як ми шукали асоціації до життя Юрія Яновського, ми можемо знайти суголосні образи-відчуття і до роману. А далі можна починати глибинне занурення у фабулу твору ", - зазначає учителька.

Катерина Корнілова додає: "Під час вивчення " Майстра корабля" Юрія Яновського важливо долучити комбінований аналіз, що поєднував би такі види дослідження, як
✔ ✔ структурно-функціональний, історико-культорологічний,
Щодо історико-культурологічного аналізу: на етапі формулювання проблемного питання можна використати уривок з інтерв'ю Лариси Брюховецької "Голівуд на березі Чорного моря. Як будувалася Одеська кіностудія". Відеофрагмент допоможе налаштувати учнів на сприйняття твору, розуміння духу епохи.

Учитель може використати вправу " Хронологічна лінійка " для актуалізації знань учнів із предметів "Історія України" та "Мистецтво". Для цього діти мають пригадати, що вони пам'ятають про становлення Одеської кінофабрики, і записати ці події в хронологічному порядку. Мета вправи полягає в тому, щоб сформувати в учнів уявлення про історичний контекст створення роману та досягти очікуваних результатів навчання, передбачених НУШ, таких як "уміння користуватися різними джерелами інформації, визначати межі власного знання і незнання".

💡 ІДЕЯ: Для цього завдання використовуйте застосунок Padlet формат "Хронологія".

Скріншот із Padlet

Для проведення структурно-функціонального аналізу вчитель може запропонувати учням та ученицям нотувати власні спостереження за таким планом:

✔ кількість часових площин, відтворених у романі;

✔ періоди, зображені в цих часових площинах;

✔ домінантна часова лінія;

✔ ключові події кожної з ліній;

✔ прийоми творення сюжету.

Часопростір Ірина Мельник радить досліджувати уважно й акцентувати на тому, що час у романі зображено в "рамці": початок твору - сімдесятилітній То-Ма-Кі згадує молодість в Одесі 20-их років XX століття і завершення - сивий То-Ма-Кі. Головний герой резюмує своє життя, він себе називає не просто так То-Ма-Кі, адже "товариш майстер кіно" - найвище звання у сфері кіно, тобто герой досяг того про що мріяв, але чи все далося легко?

На цьому етапі Ірина Мельник також акцентує на дослідженні особливостей неоромантизму на прикладі твору: "Розділіть ознаки напряму на кластери, наприклад,

✔ екзотика: згадки про далекі острови та країни; нетипові імена;

✔ вітаїзм (ода молодості): герої вищі за буденність; пошук власного "я";

✔ символіка: корабель - держава-культура нації)".

" Також важливо нагадати учням відомості з теорії літератури, на основі яких будуватиметься аналіз твору, і дослідити особливості літературного стилю та жанру ", - додає Катерина Корнілова.

Під час дослідження теорії літератури основними поняттями будуть:

1. Ретроспекція - це літературний прийом, що полягає у зверненні до минулого в розповіді про дії та події, що відбуваються в цей момент у творі. Це можуть бути спогади героїв або відстеження історії персонажів, які призводять до теперішнього моменту у творі. Ретроспекція може додати глибини та значущості подіям, які відбуваються у творі, та дає змогу читачу краще розуміти мотивації та почуття персонажів.

2. Жанр-вставка - це літературний жанр, який містить елементи інших жанрів або стилів. Наприклад, у романі можуть бути вставки віршів, листів, щоденників або романів. Жанр-вставка може використовуватися з різними цілями, наприклад, для створення глибшого розуміння персонажів, підсилення настрою твору або зміни ритму інтриги.

3. Мариністичний роман - один із видів роману, провідною темою якого є зображення моря та життя людей і побут, пов'язаних із ним.
ДОСЛІДЖЕННЯ ЛІНІЇ ГЕРОЇВ
Цей тип роботи має на меті сформувати в учнів фабульне розуміння подій, зображених у творі. На основі фабули та запропонованого методу аналізу одинадцятикласники можуть усвідомити взаємозв'язки між складовими частинами твору, визначити їхні ролі в створенні цілісного образу твору і функції, які вони виконують у контексті теми, ідеї, жанру та стилю твору.

💡 ІДЕЯ: Створити ментальну мапу чи тематичні, структурні кластери на основі сюжету роману або використати з тією ж метою прийом скетчноутингу.
СИМВОЛІКА РОМАНУ
Щодо пообразного аналізу твору "Майстер корабля", то ми пропонуємо створити разом з учнями таблицю з характеристиками головних героїв, яка буде фінальним етапом у цьому блоці. Учні та учениці можуть використовувати будь-які джерела інформації, тому доцільно обговорити з ними правила академічної доброчесності та особливості роботи з достовірними джерелами інформації.
1. Пошук символів:
💡ІДЕЯ: Запропонуйте учням створити акаунт кожного героя або згенеруйте вигляд героїв за допомогою штучного інтелекту. Також на основі цих зображень можна створити комікс за сюжетом роману.

Твір "Майстер корабля" насиченим символами, які допомагають передати його глибокий зміст. Система вправ та завдань для символічного аналізу може включати наступне:

✔ попросіть учнів знайти у творі символи та їхній опис і значення;
2. Порівняння символіки:
✔ запитайте, чи є у творі символіка кольорів? Які кольори є у творі та яке значення вони мають?

✔ запитайте, чи є у творі символіка природних явищ? Яке їхнє значення?
3. Аналіз структури:
✔ попросіть учнів порівняти символіку у творі зі схожими символами в інших творах;

✔ запитайте, чи можна знайти спільну символіку в інших творах того ж жанру або того ж автора.
4. Дискусія:
✔ попросіть учнів розглянути структуру твору та знайти символічні елементи в кожній частині;

✔ запитайте, чи є у творі повторювані мотиви або символи та яке їхнє значення.

✔ попросіть учнів обговорити символічний аналіз твору та обґрунтувати свої висновки;

✔ запитайте, яке значення має символіка в літературі та чому автори використовують символічну мову у своїх творах.

" Окрім класичних форм роботи можна запропонувати учням ігрові вправи. Завдання ігрових вправ полягає в тому, щоб зробити символічний аналіз твору "Майстер корабля" цікавішим для учнів", - додає Катерина Корнілова.

Такими вправами можуть бути:

1. "Знайди символ": учні та учениці діляться на групи, кожна група має отримати картку із символом із твору "Майстер корабля". Далі групи мають знайти три випадки у творі, коли цей символ трапляється. Потім групи демонструють свої відповіді й пояснюють, чому вони вважають, що цей символ важливий для розуміння твору.

2. "Декодування": учні й учениці діляться на пари. Кожна пара отримує картку із символом із твору "Майстер корабля" та криптограму, де цей символ зашифровано. Учні та учениці мають розкодувати криптограму та знайти три випадки у творі, коли цей символ трапляється. Потім пари демонструють свої відповіді й пояснюють, чому вони вважають, що цей символ важливий для розуміння твору.
ЯНОВСЬКИЙ ТА КІНЕМАТОГРАФ
3. "Кріейтор": учні та учениці діляться на групи. Кожна група має створити свій символ, який був би відповідним для твору "Майстер корабля". Учні та учениці повинні пояснити, як їхній символ пов'язаний із твором, та зафіксувати три випадки у творі, де цей символ можна знайти.

4. "Колаж символів": учні та учениці мають створити колаж із символів, які трапляються у творі "Майстер корабля". Кожен символ має бути підписаний та мати короткий пояснювальний текст. Учні та учениці можуть також обговорити, які символи є найвиразнішими.

" Кінематограф бере свій початок саме з Одеси, адже Йосип Тимченко за 2 роки до братів Люм'єр (1893 року) винайшов кіноапарат, на який зняли стрічки "Стрибаючий вершник" та "Метальник списа", - зазначає Ірина Мельник.

На цьому етапі можна переглянути уривки з першого фільму у світі, перших світових стрічок та зробити добірку перших українських фільмів. Визначте критерії, за якими учні зможуть порівняти ці уривки. Також важливо обговорити враження учнів та учениць від переглянутого:

✔ які емоції виникають під час перегляду?

✔ що вражає найбільше?

✔ що залишається незрозумілим?

✔ як брак розвитку технологій вплинув на рішення режисерів щодо зображення картин?

✔ чи страждав від цього зміст стрічок?
Для Юрія Яновського кіно було найвеличнішим мистецтвом, через яке він прагнув показати українську культуру, але, на жаль, для багатьох вона виявлялася в "пишно вдягнених довговусих козаках, що махають красиво шаблями" ("Голлівуд на березі Чорного моря").
Ми вже згадували, що під час вивчення роману "Майстер корабля" варто згадати про Одеську кінофабрику, яка на початку XX століття активно розвивалася, пізніше стала кіномайданчиком, який зібрав найбільш прогресивних режисерів і сценаристів. Згодом кіностудію було націоналізовано, і вона стала "рупором" влади.

💡ІДЕЯ: для розвитку навичок медіаграмотності, дослідіть з учнями прояви відеопропаганди в СРСР, знайдіть ознаки пропаганди, основні інформаційні повідомлення. Цю форму роботи можна провести в групах, аналізуючи також постери до радянських фільмів.

" Наша ж культура будувалася поступово - як корабель: вона мала міцний фундамент і досить прогресивні вітрила в особі молодого генія Олександра Довженка. На жаль, вихід у відкрите море відбувся через багато-багато років.
ДОМАШНЄ ЗАВДАННЯ
І Юрій Яновський, й Олександр Довженко змушені були змінити свої неоромантичні настрої на соцреалістичні "співи", щоб хоч якось продовжити улюблену справу, щоб вижити (радянська влада точно знала про досить приязні стосунки Яновського та Юрія Тютюнника, який виголошував у Єлисаветграді універсал про самостійну Україну; про дружбу з Миколою Хвильовим; а батько дружини, Георгій Жевченко, був єпископом Української автокефальної церкви ", - акцентує Ірина Мельник.

💡ІДЕЯ: мінідослідження "Чому Одеса - це Голлівуд на березі Чорного моря, але лише в часи Юрія Яновського?" Порівняйте історію створення Голлівуду та українського сегмента кіноіндустрії, основні цінності двох осередків та вплив на американську й українську культури.

Роман "Майстер корабля" Юрія Яновського дає ретроспективу життя відомих митців. Такий прийом можуть використати й учні та учениці, розвиваючи навичку сторітелінгу.
БОНУСНЕ ЗАВДАННЯ: ГРУПОВА РОБОТА В АСИНХРОНІ З ВИКОРИСТАННЯМ ПЛАТФОРМИ PADLET
✔ Запропонуйте дітям створити власну ретроспективу життя, але з позиції себе сімдесятирічних.

" У таких есеях учні та учениці мають прописати кроки становлення, дорослішання, поділитися (за бажанням) планами на майбутнє, поміркувати, на які труднощі вони можуть натрапити ", - зазначає Ірина Мельник.

1. Тема дослідження: "Куди прямує корабель сучасної української культури? Якими мають бути сучасні майстри корабля?"

2. Надайте учням інструкції:

✔ самостійно сформуйте групи по 4-5 осіб;

✔ визначте ролі та завдання для кожного учасника групи на період спільної взаємодії;

✔ оберіть зручну платформу для комунікації;

✔ оприлюдніть на дошці результат вашої роботи

3. Що має бути у фінальній презентації?

✔ Особисті відгуки учнів про прочитану книгу, і чому вони радять чи не радять її прочитати.

✔ Ілюстрації чи візуалізації до образів, сюжету.

✔ Буктрейлер.

✔ Коротка презентація відповідно до зазначеної теми (варіанти тем: "Українське кіномистецтво 20-30-х років XX століття", "Сучасне українське кіномистецтво").
Катерина Молодик, методистка "Нової української школи"
Упевнені, кожен із вас має свої цікаві прийоми, методи або ж і повноцінні розробки, які допомагають по-новому дослідити знайому тему. Наступний матеріал, який ми готуємо до публікації - "Життя та творчість Миколи Куліша". Надсилайте свої версії методичних варіацій на нашу пошту - novashkola2018@gmail.com. У темі листа вкажіть "Методичні варіації: Микола Куліш".

У наступній добірці ми поділимося вашими цікавинками, у такий спосіб розширюючи спільноту освітніх експертів. Дякуємо!

# data[].attributes.attachment_link.title
Урок про витоки "українського Голлівуду": досліджуємо роман "Майстер корабля" Юрія Яновського

# data[].attributes.attachment_link.description
Автобіографічний роман Юрія Яновського "Майстер корабля" зʼявився в програмі з української літератури для 10-11 класів (рівень стандарту) у 2019 році. Найчастіше твір розглядають, використовуючи пообразний аналіз. Безперечно, для роману, у якому всі головні герої мають своїх прототипів, такий підхід є доречним, але ним не вичерпуються всі можливості роботи з текстом.