# data[].attributes.attachment_link.title
Folketingsdebatten om dansk militær deltagelse i Afghanistan

# data[].attributes.headline
Danskernes Akademi: Hvad laver vi dog i Afghanistan? (DR/undervisning)

# data[].attributes.subject
Danskernes Akademi: Hvad laver vi dog i Afghanistan? (DR/undervisning)

# data[].attributes.attachment_link.title
DR2UNDERSØGER - Var krigen det hele værd? (10 min. uddrag)

# data[].attributes.attachment_link.description
Denne video er et uddrag af DR2s dokumentarprogram om konsekvenserne af Danmarks deltagelse i krigen i Afghanistan. - Uddraget har fokus på forskernes vurderinger, da det indgår som en del af indledningen til en årsprøve i Almen Studieforberedelse med hovedemnet "Krig og krigens konsekvenser"

# data[].attributes.body
Historiebrug: Diskussionen om DKs udenrigs- og sikkerhedspolitik i 1980'erne.
Fodnotepolitikken og det alternative sikkerhedspolitiske flertal (danmarkshistorien.dk)

# data[].attributes.body
1.	Erik Scavenius (1948): "Forhandlingspolitikken under besættelsen"
Fra: “Fokus 3 - Fra Verdenskrig til velfærd” 

2.	Per Hækkerup (1965): “Danmarks udenrigspolitik”
Fra: “Fokus 3 - Fra Verdenskrig til velfærd” 

3.	Per Stig Møller (6. juni 2003): “Tale på Dansk Institut for Internationale Studier
Fra: “Fokus 3 - Fra Verdenskrig til velfærd”

# data[].attributes.attachment_link.title
404 - siden ikke fundet / page not found

# data[].attributes.attachment_link.description
404 - siden findes ikke / page not found

# data[].attributes.attachment_link.title
404 - siden ikke fundet / page not found

# data[].attributes.attachment_link.description
404 - siden findes ikke / page not found

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I lyset af den tyske underlæggelse af stadig større dele af Europa skiftede Danmark i sommeren 1940 udenrigspolitisk kurs til en mere aktivistisk tilpasning til Tyskland, som potentielt indebar fordele, men som også havde omkostninger og kunne være farlig.

Efter den tyske sejr over Frankrig i juni 1940 bredte sig i Danmark en frygt for, at besættelsen nu kunne vare længe - måske endog i generationer. På den politiske højrefløj, i toneangivende erhvervskredse og til dels også i kongehuset vandt det synspunkt frem, at man måtte hanke op i det politiske system, effektivisere det og enten modificere eller helt afskaffe det parlamentariske demokrati, der havde vist sig ude af stand til at holde Danmark fri af krigens ulykker. Disse kredse ønskede såkaldt "upolitiske ministre". Det vil sige eksperter eller teknokrater, der tænktes at ville varetage nationale interesser, og ikke, som kritikerne sagde om de politiske partier, plejede sær- og klasseinteresser og dermed splittede og svækkede landet. En sådan regering, mere fri og ubundet af Folketinget, hed det videre i argumentationen, ville langt bedre være i stand til at sikre sig tyskernes respekt og opbakning end det parlamentariske demokrati, som man vidste, at Det Tredje Riges Tyskland afskyede.

Presset for at få upolitiske ministre og en regering, der var mindre bundet af Folketinget, førte i juli 1940 til omdannelse af regeringen. Stauning forblev statsminister, men tre upolitiske ministre blev udnævnt med diplomaten Erik Scavenius som den toneangivende på udenrigsministerposten. Sidstnævntes udnævnelse skyldtes ikke mindst Christian 10's ønske, idet Scavenius havde spillet en nøglerolle i den succesfulde danske neutralitetspolitik under 1. verdenskrig.

Med den nye regerings tiltræden indledtes en ny politisk kurs. Hidtil havde samarbejdet med besættelsesmagten været præget af en afventende holdning, hvor man først indgik i forhandlinger, når de tyske krav forelå, og så derefter tog stilling til dem og eventuelt i forhandlingsprocessen forsøgte at minimere de danske omkostninger. Scavenius mente i modsætning hertil, at regeringen i lyset af udsigterne til en langvarig tysk dominans på det europæiske kontinent måtte skifte til en mere aktivistisk samarbejdspolitik, hvor man målbevidst søgte at bedre Danmarks stilling i et samarbejde med Tyskland. Tanken var i højere grad at komme de tyske krav i møde, før de blev stillet, for på denne måde at skabe goodwill i Berlin.

Kursskiftet gav sig straks konkret udslag. Ved sin tiltræden 8. juli 1940 udsendte regeringen en erklæring, der fremhævede den "forbavselse og beundring", som "de store tyske sejre" havde afstedkommet. De imødekommende ord om den magt, der uretmæssigt havde besat Danmark, var velegnede til at støde store dele af den danske befolkning, men det var ifølge Scavenius mindre relevant, idet adressaten var Berlin. I forlængelse af den nye kurs indledte regeringen kort efter forhandlinger om en mønt- og toldunion med Tyskland, der indebar et meget tæt økonomisk samarbejde. Under forhandlingerne blev de tyske ideer dog gradvist så ambitiøse, at en fuldbyrdelse af dem nærmest ville føre til en opløsning af den selvstændige danske stat. Til held for Scavenius og hans udenrigsministerielle embedsmænd brød forhandlinger dog sammen på grund af intern tysk uenighed.

Scavenius' politiske linje mødte skepsis og ikke sjældent decideret modstand fra flere af regeringens ministre. Særligt socialdemokraten finansminister Vilhelm Buhl, den konservative handelsminister Christmas Møller og Venstre-manden indenrigsminister Knud Kristensen var hyppige kritikere af udenrigsministerens strategi. Den farlige udvikling af forhandlingerne om mønt- og toldunionen gav deres modvilje yderligere næring. Men Scavenius nød de upolitiske ministres tillid - og vigtigere: Et langt stykke af vejen også statsminister Staunings tillid. Og tydeligvis også tyskernes. Kom det til konflikter i regeringen, måtte de kritiske ministre således også hver gang stikke piben ind, når Scavenius truede med at gå af, hvis han ikke fik sin vilje. For det første kunne de ikke opstille et farbart alternativ til udenrigsministerens linje, for det andet var de ikke rede til at tage et brud med Scavenius, når de vidste, at det ville føre til en forværring af forholdet til besættelsesmagten. Modstanderne i regeringen blev siddende, kritiserede ganske vist udenrigsministerens synspunkter, men bøjede sig i sidste ende.

Skønt der var intern uenighed om graden af samarbejde, stod den aktivistiske fløj i regeringen ikke alene med sin iver for at etablere nye samarbejdsområder. Såvel i kredse inden for fagbevægelsen som i dele af erhvervslivet og landbruget var der nemlig støtte at hente til vidtstrakt økonomisk samarbejde - næsten uanset de ideologiske indrømmelser man måtte gøre. Langt fra alle var dog enige heri, og i brede kredse var der skepsis og utryghed over for udsigten til det tætte samarbejde med Tyskland. Samarbejde var nødvendigt, erkendte de fleste, men der fulgte bekymringer af ideologisk og national art med.

Den aktivistiske samarbejdspolitik havde som mål at fastholde dansk suverænitet eller i det mindste så meget af den som muligt, men reelt var der tale om et grumt dilemma, som indebar selvmodsigelser, der ofte antog absurde former. Det gjaldt således, da den tyske gesandt i København, Cecil v. Renthe-Fink, krævede socialdemokraterne Hartvig Frisch, Hans Hedtoft og H.C. Hansen samt den konservative handelsminister Christmas Møller fjernet fra regeringen pga. deres antinazisme. Regeringens overvejelser stod nu mellem, om man skulle holde på suveræniteten (den politiske uafhængighed) eller ofre et par fremtrædende politikere, som var tyskerne imod, for at undgå en DNSAP-regering. Overvejelserne mundede - som sædvanligt - ud i, at det sidste skulle man undgå. Regeringen imødekom således tyskernes krav og ofrede de fire politikere. Det er ganske betegnende, at de fire politikere i sidste instans var af samme opfattelse.

At der også var grænser for, hvor langt man ville gå, blev dog understreget i netop selv samme periode under den såkaldte Nytårskrise, hvor Renthe-Fink krævede, at Stauning skulle træde tilbage. Her rykkede partierne dog sammen og stod last og brast med statsministeren, hvorefter Renthe-Fink lod sagen rende ud i sandet.

# data[].attributes.attachment_link.description
I lyset af den tyske underlæggelse af stadig større dele af Europa skiftede Danmark i sommeren 1940 udenrigspolitisk kurs til en mere aktivistisk tilpasning til Tyskland, som potentielt indebar fordele, men som også havde omkostninger og kunne være farlig.

# data[].attributes.attachment_link.title
404 - siden ikke fundet / page not found

# data[].attributes.attachment_link.description
404 - siden findes ikke / page not found

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Udviklingen i verdenskrigen fik afgørende indflydelse på stemningen i Danmark i løbet af sommeren 1943. Den allierede fremgang nærede befolkningens lyst til at byde besættelsesmagten trods, hvilket bragte den danske regering i alvorlige vanskeligheder og til sidst fik den til at stoppe sit fortsatte virke.

Begivenhederne i verdenskrigen i sommeren 1943 fik stor indflydelse på folkestemningen. Tyskland tabte væsentlige slag mod både britiske, amerikanske og sovjetiske styrker, og den 24. juli afsattes Mussolini i Italien. Overalt i landet bredte sig en - skulle det vise sig - fejlagtig stemning af, at krigen snart ville være slut. Det er i lyset af denne fredsoptimisme, at resten af sommerens begivenheder i Danmark skal ses.

Sabotageaktiviteten steg kraftigt i juli. Målene var virksomheder, der arbejdede eller leverede til besættelsesmagten, men i stadig højere omfang også jernbanerne, når togene kørte med forsyninger til Tyskland. Mange dagblade formanede deres læsere om, at sabotagen var farlig. Således kommenterede dagbladet Vestjyden i maj 1943 benådningen (til livsvarigt tugthus i Tyskland) af en dødsdømt sabotør med en stærk formaning om at afstå fra sabotagen, fordi "hele det danske folk ville komme til at lide" under de tyske repressalier. Alle burde slutte op i kampen mod "sabotørernes ulykkebringende virksomhed. Der skal herske ro og orden i vort land - derom er alle ansvarsbevidste enige - og det vil sige hele det danske folk med undtagelse af nogle få fusentaster og vildledte unge mennesker."

Sabotageaktioner i flere større provinsbyer affødte lokale tyske krav om udgangsforbud, som efterfølgende førte til strejker og gadeuroligheder med danskere i klammeri mod tyske værnemagtssoldater. Sideløbende fyrede modstandsbevægelsen op under begivenhederne med yderligere sabotage og med opfordringer til udvidede strejker. Man nærmede sig oprørslignende tilstande i flere byer. Den danske regering blev presset af besættelsesmagten til at sætte hele sin prestige ind på at stoppe urolighederne. Selv med støtte fra fagbevægelsens ledelse og arbejdsgiverne lykkedes det imidlertid ikke i tilstrækkeligt omfang at bringe ro og orden til de oprørte byer.

Mod slutningen af august blev det for meget for Hitler, som hjemkaldte Werner Best til en alvorlig irettesættelse. Best måtte vende tilbage til København med et ultimatum dikteret af Hitler, som bl.a. krævede, at den danske regering erklærede undtagelsestilstand, forbød strejker og sammenstimlen, indførte natligt udgangsforbud, hurtigt arbejdende særdomstole og dødsstraf for sabotage. Partierne bag samlingsregeringen afviste kravene, hvilket regeringen bøjede sig for. Svaret til den rigsbefuldmægtigede, Werner Best, blev derfor et nej. Regeringen, Rigsdag og kongen ophørte i deres respektive funktioner. De nedlagde så at sige arbejdet.

Den tyske reaktion på den danske afvisning var indførelse af militær undtagelsestilstand med anvendelse af de forholdsregler, den danske regering havde afvist. Om morgenen den 29. august 1943 blev det danske forsvar afvæbnet af den tyske værnemagt under kampe, der kostede 23 danske og 5 tyske soldater livet. Dele af flåden blev sænket af mandskabet eller forsøgt sejlet til Sverige, for at fartøjerne ikke skulle falde i tyskernes hænder. Størstedelen blev dog overtaget af den tyske flåde.

Den militære undtagelsestilstand blev betragtet som en alvorlig skærpelse af besættelsessituationen i Danmark. Fremtiden forekom uvis og meget truende. Man måtte formode, at Danmark nu skulle underlægges de skrappere besættelsesforhold, som herskede i andre lande.

# data[].attributes.attachment_link.description
Udviklingen i verdenskrigen fik afgørende indflydelse på stemningen i Danmark i løbet af sommeren 1943. Den allierede fremgang nærede befolkningens lyst til at byde besættelsesmagten trods, hvilket bragte den danske regering i alvorlige vanskeligheder og til sidst fik den til at stoppe sit fortsatte virke.

# data[].attributes.attachment_link.title
Anders Fogh Rasmussen om samarbejdspolitikken (d. 29. august 2003)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kronik
Som en foreløbig kulmination på nymoralismens korstog i forhold til besættelsestiden fik vi i år stats- og kulturministerens taler og skriverier i forbindelse med den 29. august. De to ministre hylder modstandsbevægelsen som den der reddede Danmarks ære og gjorde os til allieret. Det er der – som nævnt i min kronik første del, bragt i går – ikke noget nyt i. En sådan hyldest har været fast inventar i efterkrigstiden, når politikerne holdt festtalen den 29. august eller nedlagde kranse den 4. maj. Det nye var for det første den ubetingede afvisning af samarbejdspolitikken som et moralsk svigt, og for det andet den direkte sammenkædning af modstandskampen med den nye aktivistiske udenrigspolitik og krigen i Irak.
Brian Mikkelsen hylder den konservative Christmas Møller som den eneste mand i regeringen af mod. Hvis man udskifter ordet "mod" med "protest", er jeg ikke så uenig. Men kulturministeren glemmer ganske at Christmas førte samarbejdspolitik som alle de andre ministre i 1940. Han opfordrede de danske entreprenører til at bygge for værnemagten ( for at undgå at tyske arbejdere kom til Danmark), og han godtog Scavenius' erklæring den 8. juli, om "de store tyske sejre, der har slået verden med beundring". Han gjorde det med ulyst. Men han gjorde det, fordi han følte sig tvunget dertil! – Og her er vi just ved samarbejdspolitikkens store psykologiske dilemma. Christmas Møller drog konsekvenserne heraf, da han som hjemvendt udenrigsminister fra London i befrielsessommeren 1945 kom med de besindige, men højst ubelejligede ord : "Vi er alle under anklage!"
Jeg havde gerne set statsministeren forklare, hvorfor Venstre sammen med de radikale stod modstandsånden og modstandsbevægelsen fjernest. Og hvorfor partiet i 1940 benyttede besættelsen til at banke arbejderklassen tilbage til 20'rne, med de markante ord, at hvis ikke fagforeningerne makkede ret, kunne de få nazisterne. Netop faren for et nazistisk kup var i 1940/41 en hoveddrivkraft bag samarbejdspolitikkens nødvendighed. Men det hører vi intet om i de to ministres historiefortælling. Statsministeren brugte en del af sin 29. august-tale til at hylde den danske flåde for dens største sejr i nyere tid, da man hev bundpropperne ud. Men det var ikke flådens sænkning der væltede regeringen Scavenius og samarbejdspolitikken – det gjorde augustoprøret. Og augustoprøret er ikke nævnt med ét ord. Her taler statsministeren i stedet med sordin om befolkningens "voksende utilfredshed", så undgår man at nævne de store strejker, der var organiseret og ledet af kommunisterne, og de blodige massedemonstrationer i gaderne, anført af unge, som dem vi ser kaste sten i Mellemøsten i dag. Augustoprøret er på mange måder et ubekvemt stykke danmarkshistorie. For det er det nærmeste, vi i den nyeste historie kommer en borgerkrigstilstand, så oprøret er vanskeligt at indpasse i den nationale konsensus – uanset hvor meget man så måtte elske modstandsbevægelsen!

Det er ikke helt rigtigt, når jeg siger at Fogh Rasmussen ikke nævner augustoprøret, for han omtaler sabotagen, der var en del af det. Det sker med stor hyldest til sabotørerne i sommeren 1943 – som helt overvejende var kommunister, altså den tids terrorister. Og spørgsmålet om hvor terroristen holdt op og frihedskæmperen begyndte, var ligeså vanskeligt at besvare den gang som det er i dag. Sabotage-
pionerer var gamle Spanienskæmpere. Så statsminister Buhl vidste godt hvad han gjorde, da han holdt sin berømte eller berygtede radiotale imod sabotagen i september 1942 og opfordrede befolkningen til at stikke sabotørerne.
I dag har vi vænnet os til at se sabotagen som det legitime våben i den svages hænder overfor den stærke – hvis vi altså holder med den svage. Men endnu under den første og længste del af besættelsen var sabotage et revolutionært våben, som også borgerlige modstandsfolk frygtede i kommunismens hænder.
Det officielle Danmarks kampagne mod sabotagen i sommeren 1943 manglede ikke rationalitet: At sabotagen betød tab af danske arbejdspladser, og i værste fald tab af danskeres liv, at den kun var nålestik og uden betydning for den tyske krigsmaskine, og at den var udansk, fordi den blev udført af folk, der havde parkeret deres loyalitet enten hos imperialisterne i London eller hos bolsjevikkerne i Moskva. Sidst og vigtigst kunne sabotage føre til fredsbesættelsens fald med indførelse af et tysk militærdiktatur eller et parti- eller SS-styre i stil med det brutale regimente, der herskede i Norge. Agitationen ramte her et centralt moralsk problem i al modstand i Europa, nemlig risikoen for at modstandskampen fremprovokerede tysk terror og repressalier over en uskyldig befolkning.

Når vi taler om samarbejdspolitik, er det vigtigt at erindre at alle besatte lande i Hitlers Europa kollaborerede med besættelsesmagten – også det krigsførende Norge med de såkaldte rene linjer. Og fokuserer vi på de ansvarlige statsmænd, var det ingen givet bare at slippe tøjlerne og kaste los. For det ville betyde sammenbrud af alle livsvigtige samfundsfunktioner og føre til kaos, hunger og død. Det er også vigtigt at fastholde forskellen på årene 1940-41 og 1942-43. I de første år af krigen, hvor værnemagten syntes uovervindelig, måtte man regne med en genera-tions lang besættelse, som den sønderjyderne havde levet under fra 1864 til 1920. Det var i disse år at man forsøgte sig med en aktiv kollaboration, der primært sigtede på at overleve politisk og nationalt ved at tilpasse sig økonomisk. Men bestandigt med politikerne som den fodslæbende part over for teknokrater og bureaukrater i ministerierne. Det er den politik der i dag kaldes naiv, men som i 1940/41 syntes et realistisk bud på Danmarks fremtid som en provins i det nazistiske imperium. Kun de mest forhærdede anglofiler kunne tro på at England ville sejre til sidst. Endelig er det vigtigt at fastholde at modstand ikke var noget alternativ til kollaborationen i de første besættelsesår. Modstand må bygge på troen på at den ille-
gale kamp kan nytte. Og en sådan tro fandtes ikke i de år hvor "de
tyske sejre slog verden med forbavselse og beundring". Vi glemmer alt for ofte at vi skal helt frem til 1943, før de europæiske modstandsbevægelser brød igennem, nemlig på det tidspunkt efter Stalingrad-slaget, da det stod klart at Tyskland ikke kunne vinde. Først da var mentaliteten og mændene og våbnene på plads, og først da var dele af opinionen indstillet på at acceptere de ofre, som en modstandskamp ville kræve.

Statsministeren kalder samarbejdspolitikken for umoralsk og taler om et svigt. Sådan lød det også fra den illegale presse: Samarbejdspolitikken var egoistisk og materialistisk, modstanden var solidarisk og idealistisk. Mogens Fog sagde det, da han skrev til Christmas Møller i London efter den store københavnske folkestrejke i 1944 : Politikerne kender kun ordet at "skåne" mens vi kender begrebet at "ofre". Men er det mindre moralsk at ville beskytte demokratiske institutioner imod en nazificering, som den vi ser i Norge – eller at ville forsvare økonomien mod udplyndring og ødelæggelse – eller at ville beskytte befolkningen imod hungerdeportationer – det kan jeg egentlig ikke se. Og i denne forbindelse er det nok en tanke værd at modstandsbevægelsens pionerer, og her taler vi om perioden op til august 1943, rekrutteredes fra DKP, fra Dansk Samling og fra KU, altså de kredse der i 30'erne havde bekæmpet det parlamentariske demokrati, og hvis loyalitet over for parolen om ro-og-orden derfor var lavest. Vi bemærker også at samarbejdslinjen blev støttet af hele næringslivet, af arbejder- og arbejdsgiverorganisationerne, af kirken og pressen.
Politikernes, embedsmændenes og institutionernes rolle bar præg af det, sociologen Max Weber har kaldt ansvarsetikken over for modstandens sindelagsetik. De første havde ansvaret for millioners liv og velfærd, de sidstnævnte alene for sig selv. Det var alt andet lige længere fra politimesteren og fagforeningsfunk-tionæren til modstanden end fra maskinarbejderen og skolelæreren. Ikke tilfældigt heller at Frihedsrådet store del bestod af professorer og intellektuelle! Er ansvarsetikken mindre lødig end sindelagsetikken? Det tror jeg ikke nogen vil hævde. Scavenius talte om at han ikke ville spille "fandango" med landets skæbne. Måske er hans navn i dag for kompromitteret til at disse ord gør indtryk. Men ingen vil vel i dag betvivle, at det var ærligt ment.
Nu skal dette jo ikke udvikle sig til et skønmaleri af samarbejdspolitikken, for det kostede ofre at Danmark kom igennem verdenskrigen som det mindst ødelagte af alle lande, ofre som vi stadig slås med i dag. Jeg kan derfor af et fuldt hjerte tilslutte mig hyldesten til modstandsbevægelsen for at have brudt statsegoisme og stillet sig solidarisk med den antinazistiske kamp. Det kan bare ikke ske ved at dæmonisere samarbejdslinjen. Det er for let og for billigt og det er – uhistorisk.

*Dette er anden del af Hans Kirchhoffs dobbeltkronik om brug og misbrug af besættelsestidens historie. Den første del blev bragt i gårsdagens avis

*Hans Kirchhoff er historiker, dr. phil. og fra 1. november pensioneret fra en stilling som lektor ved Københavns Universitet

# data[].attributes.attachment_link.description
Kronik Som en foreløbig kulmination på nymoralismens korstog i forhold til besættelsestiden fik vi i år stats- og kulturministerens taler og skriverier i forbindelse med den 29. august. De to ministre hylder modstandsbevægelsen som den der reddede Danmarks ære og gjorde os til allieret.

# data[].attributes.attachment_link.title
Figur om forskelle mellem Fukuyama & Huntington

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
the end of history and the last man (book)

# data[].attributes.attachment_link.title
An Introduction to Francis Fukuyama's The End of History - A Macat Politics Analysis

# data[].attributes.attachment_link.description
Capitalism and liberal democracy have triumphed over all other doctrines and ideological conflict is coming to an end. Can this really be true? Watch Macat's short video for a great introduction to Francis Fukuyama's The End of History and the Last Man, one of the most important politics books ever written.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
the clash of civilizations and the remaking of world order (book)

# data[].attributes.attachment_link.title
An Introduction to Samuel Huntington’s The Clash of Civilizations- A Macat Politics Analysis

# data[].attributes.attachment_link.description
Samuel Huntington's The Clash of Civilizations is one of the most influential works ever written in the field of politics. This short video from Macat explains the key ideas in the work in only a few minutes. Macat's videos give you an overview of the ideas you should know, explained in a way that helps you think smarter.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Statsminister Anders Fogh Rasmussen bekræfter og befæster fredag med sit USA-besøg på ny det intime sikkerheds- og forsvarspolitiske parløb mellem Danmark og USA, som uden historisk fortilfælde har udviklet sig siden 1990'ernes begyndelse.

Det er en fremherskende forståelse, at dansk udenrigs- og sikkerhedspolitik gennem de sidste 10-15 år i stigende grad er blevet proaktiv eller aktivistisk, vel at mærke i modsætning til en angiveligt passiv og defensiv dansk tilpasningspolitik under Den Kolde Krig. Men på grundlag af de senere års forskning i dansk udenrigspolitiks historie efter 1945 kan der snarere argumenteres for, at den modsatte opfattelse giver et nok så dækkende virkelighedsbillede.

Uden nævneværdig folkelig eller offentlig debat er der siden Den Kolde Krigs ophør gradvis sket et historisk fundamentskred for væsentlige sider af dansk udenrigs- og sikkerhedspolitik. Naturligvis måtte Danmark som udsat småstat nær Øst-Vest-konfliktens geografiske frontlinje tilpasse sig de grundlæggende magtpolitiske vilkår. Men inden for disse rammer udfoldede skiftende danske regeringer i disse årtier i virkeligheden en ofte bemærkelsesværdigt selvstændig og til tider direkte aktivistisk udenrigs- og sikkerhedspolitisk linje, som ikke sjældent afveg fra USA's og andre større NATO-landes.

Samtidig forblev Danmark som loyal NATO-partner naturligvis utvetydigt forankret i den vestlige lejr og fastholdt det venskabelige forhold til USA. Som regel koordineret med et eller flere af de nordiske lande (typisk Norge) var en ledestjerne for dansk diplomati fra 1940'erne til 1980'erne stor vægt på forhandling, dialog og mægling mellem parterne i internationale konflikter.

Midlet var afkald på militær magtanvendelse, og målet og sigtet var international afspænding og militær nedrustning. FN's autoritet som øverste garant for opbygningen af en international retsorden med respekt for menneskerettigheder var den selvfølgelige grundpræmis. Danmark bidrog helt tilbage fra 1950'erne med væsentlige styrkebidrag til FN's fredsbevarende operationer rundt om i verden.

Markant militarisering

Danmarks øgede sikkerhedspolitiske handlerum efter den østlige militære trussels bortfald ved Den Kolde Krigs afslutning førte dog paradoksalt nok ikke til yderligere dansk udenrigs- og sikkerhedspolitisk selvstændighed, men derimod nok til en markant militarisering af udenrigspolitikken. Og endda en militarisering, som i stigende omfang er blevet lagt uden for eller imod den universelle FN-ramme, og til fordel for NATO- eller USA-ledede operationer.

Denne udvikling begyndte for alvor under Clinton-regeringen og de socialdemokratisk ledede regeringer i 1990'erne, med NATO-krigen mod Serbien om Kosovo som kulmination. Sporet er blevet fulgt og ført energisk videre af den nuværende VK-regering efter 11. september 2001. I dag er Danmarks tidligere høje profil med et forholdsvist stort antal blåhjelmede danske soldater i FN-ledede, fredsbevarende operationer i verdens konfliktpunkter blevet en skygge af sig selv.

Forleden rettede den fhv. chef for Jydske Dragonregiment og nuværende generalmajor ved FN's mission i Vestsahara, Kurt Mosgaard, en skarp kritik af det danske forsvars ledelse for manglende opbakning til dansk deltagelse i egentlige FN-operationer. "Danmarks bidrag til FN er for meget ord og for lidt handling. Det er efterhånden blevet pinligt for en dansk officer at gå gennem FN's hovedkvarter i New York," udtalte Kurt Mosgaard.

Af de 1.200 danske soldater, som i dag er tjenstgørende i udlandet, bærer færre end 50 FN's blå hjelme i regulære FN-fredsbevarende operationer. De danske ressourcer bruges i stedet på at sende kampberedte soldater og tungt materiel i "fredsskabende" NATO-regi til områder som Irak, Afghanistan og Kosovo, ganske vist formelt på mandater fra FN's Sikkerhedsråd, men i realiteten som resultater af ensidige amerikansk ledede militære aktioner.

Kritikken af, at Danmarks gode navn i FN og i FN's fredsbevarende operationer er udvisket, står ikke alene. F.eks. har forskere ved det norske udenrigspolitiske institut i Oslo for nylig efterlyst flere nordiske initiativer fra Danmark i FN, og de påpeger, at Danmark - trods officielle løfter herom - ikke har hævet den nordiske stemme i Sikkerhedsrådet og talt som del af en nordisk enhed, således som der har været tradition for under nordiske landes repræsentation i Sikkerhedsrådet.

Fra norsk forskerside bliver det også fremhævet, at Danmark står i en sårbar og svag position, når regeringen i FN's Sikkerhedsråd vil debattere problemerne om en international retsorden, som den selv har været med til at udvande gennem den aktive deltagelse i Irak-krigen og den tætte tilpasning til USA's udenrigs- og sikkerhedspolitik. Dvs. en politik, der vejledes af et trusselsbillede, som nærmest synes at ligestille FN's organer, international ret og - terrorisme. I Bush-regeringens Nationale Forsvarsstrategi fra marts 2005 hedder det i hvert fald: "Vor styrke som nationalstat vil fortsat blive udfordret af dem, der anvender en svaghedens strategi med brug af internationale fora, retsprocesser og terrorisme."

Irak-krigens problem

Hvad angår Irak-krigen, nytter det i øvrigt ikke, sådan som stærke tilhængere af krigen i 2003 som f.eks. en Colin Powell og den demokratiske præsidentkandidat i 2004 John Kerry nu gør det, at klamre sig til undskyldninger om "fejlagtige efterretninger" om irakiske masseødelæggelsesvåben osv. Det er dokumenteret, at amerikanske og britiske efterretningstjenester leverede det trusselsbillede, de blev beordret til af deres regeringer, som allerede havde besluttet sig for krigen - hvilket vi i øvrigt var nogle kritikere, som påpegede allerede i efteråret 2002.

Den fhv. chef for CIA's hemmelige operationer i Europa op til Irak-krigens start udtalte da også i april i år, at han "får kvalme", hver eneste gang han hører den slags undskyldninger. Og til spørgsmålet, om det da i det mindste ikke er en god ting, at diktatoren Saddam Hussein er blevet fjernet, er der kun at svare: Selvfølgelig, men Saddams fald kunne efter al sandsynlighed være sket langt tidligere, og irakernes befrielse kunne have været deres eget værk, såfremt den irakiske befolkning ikke var blevet svækket så katastrofalt af de ekstremt hårde og 'blinde' sanktioner i 1990'erne, selv om Saddam åbenlyst ikke længere udgjorde nogen reel trussel mod nabolandene.

Det grundlæggende, aktuelle problem i Irak er, at det irakiske demokratiprojekt er født i synd. Projektet er ikke irakernes eget, og mistilliden til amerikanske regeringer og deres hensigter i regionen vil i overskuelig fremtid være fundamental. Det større spørgsmål for dansk udenrigspolitik er, om en fortsat kritikløs tilpasning til Washingtons sikkerhedspolitiske kurs forøger eller formindsker Danmarks egen sikkerhed og Danmarks internationale indflydelse, interesser og renommé.

Måske burde statsministeren på vejen over Atlanten i denne uge alvorligt overveje, om det er på tide at finde tilbage til traditionelle danske sikkerhedspolitiske kerneværdier. Nu som før er en følgagtig allieret ikke nødvendigvis en god allieret. Poul Villaume er dr. phil. og professor i samtidshistorie ved Saxo-Instituttet, Kbh. Universitet.

# data[].attributes.attachment_link.description
Statsminister Anders Fogh Rasmussen bekræfter og befæster fredag med sit USA-besøg på ny det intime sikkerheds- og forsvarspolitiske parløb mellem Danmark og USA, som uden historisk fortilfælde har udviklet sig siden 1990'ernes begyndelse.

# data[].attributes.attachment_link.title
Hans Branner, mfl Afghanistan (Columbus, 2010)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Fodnoteperioden er betegnelsen for en periode i dansk udenrigspolitik fra 1982 til 1988, hvor Danmark tog forbehold i NATO for en række beslutninger, først og fremmest vedrørende modernisering og udvidelse af alliancens atomslagstyrke. Fodnotepolitikken blev et omstridt indenrigspolitisk emne i Danmark, fordi den blev gennemført af et alternativt sikkerhedspolitisk flertal uden om periodens borgerlige regeringer.

Den internationale baggrund

Den udenrigspolitiske baggrund for fodnotepolitikken var den forværring af forholdet mellem Øst og Vest, der indtrådte i 1979-1985 og som har fået nogle historikere til at omtale perioden som 'den anden kolde krig'. Centralt i Øst-Vest-modsætningen stod NATO's ønske om at opstille et antal atombevæbnede mellemdistanceraketter i Vesteuropa som et modsvar til Sovjetunionens opstilling af SS-20 mellemdistanceraketter. Opstillingen blev vedtaget i 1979 i form af NATO's såkaldte "dobbeltbeslutning", som kædede beslutningen sammen med et tilbud til Sovjetunionen om forhandlinger om et bortfald eller begrænsning af opstillingen mod tilsvarende reduktioner af de sovjetiske raketter. Hertil kom i 1983 USA's planer om et satellitbaseret raketforsvar - det såkaldte "stjernekrigsprojekt" eller SDI (Strategic Defence Initiative).

Både raketopstillingerne og SDI-projektet blev kritiseret kraftigt af Sovjetunionen, men skabte også modstand i den vesteuropæiske offentlighed - ikke mindst blandt fredsbevægelserne og i flere socialdemokratiske partier, der tog afstand fra det de anså som en mere konfrontatorisk amerikansk stil efter præsident Ronald Reagans magtovertagelse i 1981.

Optakten: Den socialdemokratiske regerings sikkerhedspolitik

Modstanden mod NATO's raketopstillinger fandtes også i Danmark i fredsbevægelser og i Socialdemokratiet, der havde regeringsmagten indtil 1982. Partiet støttede fortsat det danske NATO-medlemskab, men ønskede forhandlingsdelen af dobbeltbeslutningen opprioriteret. I NATO søgte Anker Jørgensens socialdemokratiske regering i 1979 således uden held at få dobbeltbeslutningen udskudt for at give Sovjetunionen mere tid til at komme til forhandlingsbordet.

Den mere skeptiske holdning til NATO og USA, som kom til udtryk i Socialdemokratiet, skyldtes blandt andet, at en række nyvalgte yngre folketingsmedlemmer, men også mere erfarne personer såsom Anker Jørgensen og Lasse Budtz, så med stigende skepsis på det fornyede rustningskapløb. Tendensen var den samme i en række europæiske socialdemokratiske partier, som var i kontakt med hinanden og udvekslede synspunkter inden for det såkaldte Scandilux-samarbejde. Efter at Socialdemokratiet kom i opposition i 1982, skærpedes partiets kurs yderligere. Samtidig var der i den danske offentlighed i første halvdel af 1980'erne, på linje med andre lande, stort fokus på våbenkapløbet og faren for atomkrig.

Anker Jørgensen ankommer til Europarådsmøde
i Dublin 1975. Fra European Commission
- Audiovisual Service.

Firkløverregeringen, 1982-1988: Det alternative sikkerhedspolitiske flertal

Med regeringsskiftet i 1982 opstod den særegne situation, at den nye borgerlige firkløverregering (C, V, KF, CD) var i mindretal i flere sikkerhedspolitiske spørgsmål, idet støttepartiet Det Radikale Venstre delte Socialdemokratiets og venstrefløjens syn på sikkerhedspolitikken, men samtidig ikke ønskede at vælte regeringen. Dette skabte en række problematiske situationer, hvor det alternative sikkerhedspolitiske flertal i Folketinget pålagde regeringen at føre en udenrigspolitik, der ikke var i overensstemmelse med dens egne ønsker. Ikke mindst udenrigsminister Uffe Ellemann-Jensen (V), der ønskede at give Danmark en stærk profil i NATO-samarbejdet, kritiserede ofte det alternative flertal i skarpe vendinger og blev til gengæld ofte selv kritiseret for ikke at efterleve Folketingets dagsordner.

Resultatet blev, at de borgerlige regeringer blev tvunget til at tage en række forbehold i NATO, som oftest i form af fodnoter, som redegjorde for de danske særstandpunkter, i de fælles NATO-beslutninger. I begyndelsen drejede fodnoterne sig først og fremmest om raketopstillingerne, hvor det alternative flertal til stadighed søgte at udskyde NATO's opstilling og holde muligheden for forhandlinger med Sovjet åben. Fodnotepolitikken førte til kritik fra Danmarks allierede - ikke mindst USA. Senere var det alternative flertal også aktivt i SDI-spørgsmålet, herunder det amerikanske ønske om at modernisere radaranlæg på Grønland, i spørgsmålet om Norden som atomvåbenfri zone, og endelig i FN, hvor flertallet pålagde regeringen at fremføre en mere positiv dansk holdning til en række afrustningsforslag.

Fodnoteperiodens afslutning, 1988-1989

Efter Gorbatjovs magtovertagelse i USSR i 1985 skete der gradvist en afspænding i Øst-Vest-forholdet, og mange af de politiske stridspunkter i Folketinget mistede deres aktualitet. Ikke desto mindre blussede striden mellem regeringen og det alternative flertal op igen i 1988. Flertallet ønskede en skærpelse af det danske forbehold mod atomvåben på dansk territorium, så besøgende skibe individuelt blev gjort opmærksom på den danske politik. Dette var imidlertid helt uacceptabelt for USA, der af princip nægtede at be- eller afkræfte tilstedeværelsen af atomvåben på amerikanske skibe. Sagen udløste en mindre diplomatisk krise mellem USA og Danmark, men blev løst, da regeringen udskrev valg på spørgsmålet. Efter valget den 10. maj 1988 indgik Det Radikale Venstre i en regering med Venstre og De Konservative, og det alternative flertal var dermed brudt. Den kolde krigs afslutning omkring 1989 medførte en ny international situation, hvor der var mindre behov for danske fodnoter.

Eftertiden og fodnoteperioden

Fodnotepolitikken har efter den kolde krigs afslutning været en meget omdiskuteret periode i dansk udenrigspolitik. En række borgerlige politikere har beskyldt det alternative flertal og særligt Socialdemokratiet for at bryde solidariteten i NATO på et afgørende tidspunkt i alliancens historie, og for at de dermed skadede både alliancen og Danmarks omdømme. Heroverfor har medlemmer af det alternative flertal og dets forsvarere anført, at nedrustningsforhandlinger var nødvendige i en periode, hvor parterne i den kolde krig var fanget i en oprustningsspiral og at Danmark havde ret til at markere selvstændige synspunkter, som ikke var identiske med de amerikanske.

# data[].attributes.attachment_link.description
Fodnoteperioden er betegnelsen for en periode i dansk udenrigspolitik fra 1982 til 1988, hvor Danmark tog forbehold i NATO for en række beslutninger, først og fremmest vedrørende modernisering og udvidelse af alliancens atomslagstyrke. Fodnotepolitikken blev et omstridt indenrigspolitisk emne i Danmark, fordi den blev gennemført af et alternativt sikkerhedspolitisk flertal uden om periodens borgerlige regeringer.