# data[].attributes.body
Havia somniat amb açò un milió de vegades però mai vaig suposar que la realitat fóra tan diferent. Llavors van venir a la meua memòria aquelles sàvies paraules de Noah: mai penses en com va a ser, cada

# data[].attributes.body
Però n’hi havia un problema. No més era una queixal, eren molts. Vaig contar, cinc, sis… trenta! Eren tots els dents que tenia! Vaig tocar-me la boca I vaig adonar-me que tenia una dentadura metàlica a la boca. Tots eren dents d’acer, i feien un so molt metallic. El dentista va donar-me un troç de fusta per a mossegar. Vaig dir-li de tot, que era un inútil, que que m’ha fet, que vaig a matar-te, que ta mare… De tot. Va donar-me una bufetada I dir-me que amossegara. Vaig fer-ho, I la fusta va trencar-se amb una precisió milimètrica. Va dir que tot estava bé, I va soltar-me de la cadira. Vaig saltar a la seua cara I amossegar-la. Vaig arrancar-li un troç de carn, I anar-me corrent. Però abans vaig agafar els menús dents per a que un altre dentista em la posara. Però no n’hi ha més dentistas en tot el món.

# data[].attributes.body
Per que a mi, t’estimem mare i no han passat ni 8 horas, me senti sol, he tingut que anar a casa de l’Uriel pera menjar per que el pare, el pare està plorant com un xiquet, està a cama i no es mou.

Han vingut a ver-nos la família i els amics per a donar-nos el pesame, i nosaltres açi plorant tot el dia, ens han dit ja hon va ser la misa per ha soterrar-te, i tenim que començar amb la ceremònia. Però no vull, em niegue a dir-te adéu, no sin ver que a pasat.

Se que has mort per la enfermitat però no se, se m’ha quedar un sabor de boca agri, com si algo haguera passat, au que en veritat no ha pasat res. Açò es una merda. No vull, no vull, per favor deu no em castigues açi

# data[].attributes.body
Anaven a estar dues mesos i cada dia

# data[].attributes.body
Havia somniat amb açò un milió de vegades però mai vaig suposar que la realitat fóra tan diferent. Llavors van venir a la meua memòria aquelles sàvies paraules de Noah: mai penses en com va a ser, cada cas és diferent.

# data[].attributes.body
Havia somniat amb açò un milió de vegades però mai vaig suposar que la realitat fóra tan diferent. Llavors van venir a la meua memòria aquelles sàvies paraules de Noah: mai penses en com va a ser, cada cas és diferent.

# data[].attributes.body
Havia somniat amb açò un milió de vegades però mai vaig suposar que la realitat fóra tan diferent. Llavors van venir a la meua memòria aquelles sàvies paraules de Noah: mai penses en com va a ser, cada cas és diferent.

# data[].attributes.body
Però ell no tenia raó.  Havia pensat que em pasaria com havia somniat, però no imaginava que la realitat era tan cruel. Hui era el dia que em regalarien el un joc. He somniat moltes vegades qui joc em regalarien, però en totes eren diferents. Alguns dies eren de futbol, altres de fantasia i altres de lluita. Molts pensarien que dóna res, que només era un joc. Però ara, amb la tecnologia del segle XII, pots anar dins del joc. És una experiència molt inversiva. Però al meu somni hi havia sempre un problema. Sempre faltava un botó, més específicament, el de eixida. I quan em posava a buscar-ho, em despertava. Finalment em van regalar un lloc d’aventures. Vaig entrar dins del joc, amb por pels meus somnis, però amb confiança gràcies a les seves paraules. No estava. I només queda apagar la consola, mentres estic dins. I això també m’apagarà a mi…

Continuació Lucia

# data[].attributes.body
El Tenia tota la raó tots som un cas diferent a cada u le agrada una cosa sabors colors assignatures llibres y per això no pots dir que lo turó es lo mijor o lo peor perquè sempre haurà diferents opinions algú va a estar pitjor y va a opinar que lo teu ni es res o que eres molt exagerat això es lo que en va dir Noa cuan tots estàban discutint que el seu la seua opinió era el mijor y això ens va fer reflexionar y pensar que ningú te la raó perquè es impossible perquè tots pensen aunque SEA un poc diferent i així això va cambiar la relació de la classe a mijor Ajudant-nos a tots a respectar os y a mijorar com persones després vam explicar-se lo a la professora i va dir que es verdad que així es com deveria ser.

# data[].attributes.body
Jo estava molt nerviosa, mai me havia fet un tatuatge i no sabía com iba a reaccionar la meua pel. Em recorde que huit dies antes estava pensant que ferme.

Me agradaben moltes coses pero solament podía ferme un tatuatge, era una decisió molt important, un tatuatge es para tota la vida. Jo sabía que no debía ferme un tatuatge amb la teua pareja perque un tatuatge es para sempre pero una pareja no.

Yo volía ferme algo amb un significat important, perfecte, ya sabía que, me vaig posar el nom del meu germà perque el es para sempre i es molt important per a mi.

Ja era el moment de fermelo, me vaig doler molt pero vaig valer la pena, me vaig encantar, estaba molt contenta i com la meua amiga va decirme cada cas es diferent, cada algú tiene diferents tatuatges per diferents motius.

# data[].attributes.body
Iñaki laso

Tot va a començar en la escola, amb Jordi. Estavem en el pati quan

2. Els xics del orfenat sempre s’anaven d’excursió, i hui les tocava l’excursió a un zoologic grandísim que havia en la India. El proposit de la excursió era que els xiquets apregueran tot els noms del animals i per a conseguirlo van a ferles preguntes al final de l’excursió.

Quan van arribar al zoologic lo primer que van a fer es cogir els esmorzars i a menjarselos a uns bancs que havien en l’entrada. Ahmed, un xiquet del orfenat, li va a dar un poc del seu esmorzar a un camell que havia en el zoologic i…. el camell li va a mossegar la mà!! Tots el xics

Van començar a cridar desconsoladament mentres els monitors els intentaven calmar, tota la gent que estava al voltant es van ficar per a intentar ajudar i van començar a cridar a l'Ambulància. L'ambulància no arribava i Ahmet seriosa amb la infecció del mos

# data[].attributes.body
Borja Saura hernandez

Lo que jo había sonyat l’altra nit, era totalment diferent... Nunca hacia sonyat això era molt estrany. No sabia lo que pasaba, lo unico que sabia era que tenia por, que estava encerrat en un lugar molt obscur i menut. Escuchaba sonidos que venien de darrere. En el somni me vaig dar conta de que tot no era lo que pareix perquè lo que estava succedit no era un somni era algo que ja me habia passat.
No sabia com salir de aquel lugar... derrepent vi una luz cada segon que pasaba crecia, vi que era una portà que habia el techo. Espero alguns segons per a que jo pudiera salir, espere tant que la luz empezo a anar-se’n. Se habia ido era mi única oportunitat nunca me podré anar de este sitio.

# data[].attributes.body
No sabia a qui es referia. Jo pensava, i si es referia als meus familiar, als meus amics… on inclús a mi. Açó ja comença a ser molt sospetxós. De prompte vaig començar a investigar. Al arribar a ma casa, em vaig anar a la meva habitació a reflexionar. Pensava, amb qui o amb qué (que també podria ser una possibilitat) a tingut algún problema?

Noah es una persona molt estranya. Sempre està preocupat a saber de que, i moltes vegades, però no sempre, es queixa. Jo estava cansat, fart i extranyat. Ja em vaig fartar de tanta tonteries que ell solta. Fins que em vaig adonar d’una cosa. Ell tenia enveja de mi. La raó, tenía molts amics, al contrari que ell que només en tenia un parell.

Però eixa no es raó per a enfadar-se. Jo li vaig preguntar si volia ser el meu amic i em va dir que s’ho anava a pensar. Ja ha passat molt de temps i no a canviat la cosa. Ja no se ni que fer amb ell…

# data[].attributes.body
Asseguda en una cadira molt estranya, esperava a que arribara el moment que havia estat tement durant les últimes setmanes. Una ràfega de pensaments corrien per el meu cap. De sobte un home de esquena ampla vestit completament de blanc amb mitja cara coberta per una màscara va entrar a la habitació. El home es va asseure a una la cadira al meu costat, encara que en la ell estava no era com la meua, la seua era una cadira normal. Jo estava asseguda en una
plena de eines y tubs. El home baix la màscara que li cobria la boca va dir “Estàs preparada?”. Sense esperar a la meua resposta va apretar un botó y la meua cadira es va fer avall, va agafar unes eines i em va encendre la llum que tenía sobre el cap i que m’il•luminava la cara. Aquesta va ser la primera vegada que vaig anar al dentista.

# data[].attributes.body
Ja estava vivint a San Francisco, la ciutat amb la que hi havia somiat fins que era una xiqueta, només he estat vivint a aquesta ciutat una setmana, I ja no hi volia estar mes temps ací, no hi estava agust al meu nou treball, la meua casa era lletgisima i tirava de menys a la meua família i amics, estava apunt de trencar a plorar, quan vaig sentir el telèfon, era Noah, no se que voldria, però a aquell instant es va vindré al cap totes les coses que em havia dit, però no tenia ganes de parlar amb ella, així que el vaig deixar sonar, després de pensar tot lo que hem havia dit, vaig alçar-me, camviar-me i vaig eixir al carrer, perquè no sempre tot es de la mateixa mandra I només jo puc canviar com em sentia a aquell moment, de ahi cap a vant tot va ser mijor

# data[].attributes.body
Per a que vosaltres entengueu aquesta historia, es millor que lo explique desde el principi.

Jo sempre he sapigueu que yo no era “normal”. A les demés xiquets els agradava estar amb altres persones i a mi no es que no m’agradara, però tenia millors coses que fer. No era tan rara com que per a la gent es donarà compte però jo em donava compte. Em vaig dir  a mi mateixa que les coses seríen millor.

Vag Intentar actuar mes normal però em sentia estranya actuant així. Encara que jo intentava amb totes els meues forces ser mes normal semblava que feia el contrari, perquè la gent me evitava i se allunyava cada vegada mes de mi.

I gracies a que la gent me evitava una xica que sempre anava a soles i que semblava ser també com jo va començar a parlarme. Així és com vaig conèixer a Noah.

Al collegi hi havia molts rumors sobre Noah, es deia que era una persona molt agressiva, violenta i amb tendències homicides.

# data[].attributes.body
Sempre comenzaba de la mateixa manera el somni. Pero sempre em despertaba amb llagrimes.
Yo estaba amb la meua amiga,  la meua mijor amiga pero no sapia que ella era tan cruel a les meues espaldes, el somni va començar en la seua casa i

# data[].attributes.body
Jo vaig ser el primer dels meus nous quatre companys. No sap molt bé on estan ara, però espere que al menys, millor que jo. Aquí dins fa fred. Però no per la temperatura, la qual es càlida i humida. Més bé es per l’aire buit i cruel que t’inunda les entrañes. Noah va tindre sort (si se li por considerar aixó). Va escapar justo abans del moment decisiu. El que decideix si la nostra vida continua o es deté. Sempre contava una i altra vegada aquella història, i jo la escoltava amb la segoritat de no tenir que contar una pareguda mai. Es clar que m’equivocava.
Vaig escoltar el meu nom. Es repetia per totes les cel·les, retrunyint en les parets i formant el característic eco que tots coneixem. Ja era la meua hora. Tot amb el que havia somiat, tot pel que havia lluitat, els meus plans de futur, la meua família, la meua llar, les meues metes i esperances... Ja no valien.
Però em vaig incorporar amb calma i em vaig dirigir lentament a la sala d'execucions. No estava nerviós, la pena de mort era més que merescuda.

# data[].attributes.body
Aquesta matina em vaig despertar pero estava tan cansat que em vaig quedar pensant en el dia anterior amb els ulls tancats. Ahir em vaig anar amb el meu amic pepe a la seua casa. Em vaig ensenyar els seues rates i em va contar que havien dues que eren hembres i el rest eren xics. Em va dir que si volia em podia quedar als xics ja que els queria donar en adopció, jo amb molta il.lusió els vaig adoptar i els vaig llevar a la meua casa. Els he posat en una jaula una miqueta pequeña hasta que tinga diners per-a comprar una mes gran. A tot açó estic sentint unes coses molt rares a els meues pies i a el corp, menys mal que tinc una manta molt grossa. Vaig omplir els ulls i vaig ver una catastrofe, el rates eren un xic i una xica i havien tingut cents de fills, oh no, a aquest ritme casi un puc ni respira… I aquesta vegada si que em vaig despertar de veritat.

# data[].attributes.body
Uns amics y jo, havíem planeat un viatge per fer un voluntariat. Ens anàvem a l’india, a un orfenat. Allí ajudaríem als xiquets, els anàvem a apoyar com fora i sobretot, ajudar els professors a fer reformes o amb les classes i les habitacions. Anavem a fer d'eixe lloc un hogar. Els meus pares ja m'havien avisat de com podia ser de dur, també uns psicòlegs havien vingut al col·legi per a guiar-nos i animar-nos antes d’anar. Tambè end ayudaben entre nosaltres.

Porfin havíem arribat a índia, a l'orfenat. Tots sabíem que seria complicat veure en la situació que vivien pero com he dit antes, la realitat era molt diferent del que havia estat somiant dos mesos avans. Les histories dels xiquets també eren molt dures. Sempre ens venien les paraules de Noah a la cabesa. Pero sempre portaven una gran sonrisa dibuixada en la cara, com si res les haguera passat. Admirava això d'ells.

# data[].attributes.body
Lo que per a mi per un moment va ser un somni perfecte es va a convertir durament en un molt mal moment.
Al principi ens pareixia molt bonit quan vaig entrat a aquest institut en el que tantes vegades vaig somni amb anar a ell a fer els estudis.
Vaig entrar a la portà de la meua clase i vaig veure a tots el nous companyes. Pensava que amb aquest canvi tot va ser mijor per a mi perquè vaig a anar al mijor institut que hi havia en el meu país. Estava molt content perquè en aquest institut van estudiar molt famosos empresaris. Però jo compaginat tota aquest alegria amb les paraules de Noa va a recordar que no tot es com penses. Vaig ver que en la clase ningú dels meus companyes van parlar amb mi i ens va a començar a pensar una cosa que aunque sea molt bon col·legi necesite als meus amics per a lograr lo mijor

# data[].attributes.body
Luis pomares

L’amor de la meua vida o això creia jo en eixos somnis, era molt xicotet i no sabia el mal que feia l’amor, jo només creia que Nuria la xiqueta dels meus ulls era perfecta fins a este moment. A Nuria l’havia volgut desde que tenia 8 anys.Comencem a eixir Nuria i jo i li vaig trobar moltes defectes que no em van agradar res i mai li havia vist, eixa era la realitat i no com la veia en el meu món màgic. Hauria de haver fer cas a Noah, la meua millor amic i la persona en què mes confie. Jo com a millor amic li comptava totes les meues coses i ella a mi. Noah sabia del meu amor per Nuria i a ella no li agradava res. Ella em deia que no era com jo creia, que era una xica sense sentiments i molt però que molt malvada inclús Noah me va a arribar a dir que Nuria havia dit coses malas sobre mi. Jo vaig pensar que no era veritat lo que Noah deia. Però jo de tot açò desgraciadament no em vaig donar compte fins que em va trencar el cor.

# data[].attributes.body
Algunes momentos eren difíciles. En india la pobresa en llocs com el que vaig anar era maxima. Me agradava molt cuidar dels xiquets però era molt dur verles sofrir per la fam. Havien vegades que les donava de la meua comida perquè no podia verles així. Els pobre no tenien res i si no fora poc havien vegades que nos robavan.

No podia con això, no me cavia en el cap com algú podia robar a aquestes personites que no tenien res. Durant els mesos que estuve allí això havia passat unes quatre vegades i so lo podia suportar.

He parlat de açò amb els meues companis de viatge i pensaven el mateix que jo. Teniem que per algo al respecte.

Despres de aço tambe he parlat amb els persones que se encargaven del orfanat. Pero ells semblaben que aixo era un mal menor i que no importaba res. Sentir aixo me vaig quedar gelada.

A la hora de berenar parlam amb els compaigs i van llegar a la conclusio que no sabien como pero anabamos a parar als lladrones.

# data[].attributes.body
Vaig pensar un poquet més darrere i vaig pensar una altra vegada en les sàvies paraules de Noah. Ell em va dir que no totes podem vore la realitat igual, cadascú ve les coses diferent als altres. Però el meu somni era sempre el mateix i mai me havia passat alguna cosa així en la vida real, fins a hui. Quan vaig vore la realitat no era real. Tot era diferent a com jo lo havia somiat. Estava somiant o estava en la realitat? Jo creia que era un somni, però no.
Mai m’havia imaginat que este somni fóra real, com podia un somni ser real? Tots pareixia irreal, la meua casa no era la meua, m’havien cambiat els pares i la meua habitació no era la mateixa. Van passar coses molt estranys i al final va ser un somni encara que pareixia real.

# data[].attributes.body
Però jo no li creía. Ni tenia temps per a creerle. Estava molt confusa, no savia si estava vivint un somni o estava en la realitat. Era tot com ho havia imaginat, els detalls dels cotxes, les persones caminant. El meu cap iba a explotar, no sabia si tot aquell era de veritat i com que estava tan confusa em vaig parar un minut per a pensar, per a pensar el que me havia dit Noah.
No vaig entendre el que m’havia dit Noah i quan portava pensant durant uns minutes va recordaré altra cosa que m’havia dit, “Quan tingues un malson o penses que el tincs pessigate el braç i ja o veuràs tot mes clar.” Vaig pessigarme el braç però seguia tot igual, ja no sàvia que fer mes. De prompte vaig entrar a una casa molt pareguda a la meua i vaig anar a una habitació. Ahi estava jo adormida en el meu llit. No sàvia que estava passant i vaig fixar-me en els meus peus, estava en peu però sobrevolant el sol. Si, m’havia convertit en un fantasma.

# data[].attributes.body
Jo vaig ser una persona amb molts pensaments de xiquet. A mi em fascinava els cotxes, sempre estava pensant en tenir un Porch sempre els veia quan iba a Londres.
El cotxe de els meus somnis era el Porch negre que el meu oncle va tenir.
Sempre ho deia als meus amics, ells em dien que no iva a tenir res, però amb el pas del temps els meus pensaments van canviar. A mi no em agradabem res mes els cotxes, ya que havia perdut la esperança, jo vaig a estar sense treball i viguent a la casa de ma mare.
Però això Iña a canviar. Dos mesos després el meu somni es va a complir. Una empresa molt gran de cotxes em van cridar, jo estava molt content, el meu somni estava complit, pero va ser diferent, jo vaig tindré un cotxe mijor que el que jo deseaba de xiquet, y vaig viure sol, a una mansió a la ciutat.
El meu somni es va fer realitat.

# data[].attributes.body
I que raó va tindre. Quan estés allí tombat, rodellat de persons desconegudes vestides de blanc mirant-te i parlant sobre tú com si no estuvieses ací, et dones conta de que para ells tan sols eres un pacient més. Eres una persona més que tenen que cambiar, que tenen que operar per a millorar.
Tinc que dir que lo pitjor no es la espera, que també va a ser molt dolorosa, si no el estar conscient tota la estona. Vaig escoltar tots els sorolls, totes les veus amb tó de preocupació, totes les clics i les bings.
Però la meua ment estava morta. En el primer minut de la operació vaig revivir les imatges dels meus mesos dins de la meua mare. A continuació la meua vida entera. Tots els meus pactes, les meus caigudes, les meues atacs. Va ser un gran resum de tot el que havia vivit.
I que raó va tinder Noah, la meua mort no va ser dolorosa. No va ser com les altres morts que són inesperades. Em va donar temps a ver tots els meus records, ja podía descansar en pau.

# data[].attributes.body
Nunca m’havia imaginat que aquell somni que jo havia tingut tantes vegades es fora realitat però de manera tan diferent. Les paraules de Noah em van fer pensar, i si tot hubiera ocorregut de una altra manera? No em podia creure com havien eixit les coses.
La meua mijor amiga Carla i jo desitjavem ser actrius, era el nostre major son a tal punt que un dia ens vam presentar a una prova per a una pelicula, i van cogir a Carla! Estavem molt contents però no m’esperava el qui va a passar.

# data[].attributes.body
Realment jo pensava que açò era mentida però va ser molt cert. Es veritat que moltes vegades havia somniat amb un col·legi en el que em feien bullying. Al meu col·legi em feien bullying i jo m’anava a canviar de col·legi. El major problema era que tots el meus somnis eren els mateixos: Apareixia jo sol, al pati, sense amics, i tots es reien de mi. Jo no volia que això em passarà de veritat y per això em pensava que les paraules de Noah eren mentida. Finalment, va arribar el dia en el que jo m’anava de canviar de col·legi. Quan vaig arribar, sols podia pensar en les paraules que em va dir Noah i lo mentida que eren però finalment ell va tindré raó: cada cas, o cada col·legi era diferent. No portava ni deu minuts al col·legi i ja m’havia fet mes amics que en tota la meva vida. Em vaig adonar conta de que mai vaig tenir somnis, eren tot malsons i ja era hora d’oblidarme d’elles i començar una nova vida.

# data[].attributes.body
I tenia raó. Mi son sempre ha sit ser famós i que puga ser una figura a la que la gent es quixa pareixer, péro lo que jo no sabia era que no tot el que se ve blanc es de eixa manera, jo sempre havia pensat que un dia podria ser famós, tener un lloc entre la gent.

Per-ho lo que no sapigaba era que el món que jo veia i me agradaba, no era com pareixia que esa vida es difícil, i per desgracia lo he tenit que averiguar per les males. Per-ho ahora, jo ya no sé com salir de este món, ahora les cameres me persegueixen a totes llocs, i me sent atrapada, me hubiese agradat que Noah siguera amb mi, ya que ahora me sabria dir que fer.

# data[].attributes.body
Açò va a ser cert, cada cas era diferent no tot el món podia sentir el que jo havia sentit en aquell somni. A lo millor a molta gent li havia passat el mateix però me pareixia únic. L’havia somiat varies vegades i cada vegada que le somiava era mes i mes interessant. Sempre em despertava abans de que acabava, així que poc a poc arribava al final de la història. Al quint somni, vaig arribar al final, havia guanyat la loteria! En aquell moment no sabia que fer, estava eufòric no me’l creia. Estava molt feliç, ara podia fer el que volguera, tenia pensat anar-me de viatge per tot el món i explorar. Havia passat un any, quan jo era concent de que al final, Noah tenia raó, cada cas era diferent. Y el meu cas era diferent, ha no sabia que fer, havia perdut a els meus amics i ja no parlava amb la meus família, vivia en una gran mansió jo sol. Ha no era feliç, els diners no donaven la felicitat.

# data[].attributes.body
Mai penses en com va a ser, cada cas és different. El xicotet Noah tenia tota la raó, cada cas és diferent però cada persona també. No veiem les coses tal com són, les veiem tal com som. Cada matí et despertes amb un nou somni amb què oblides als 5 minuts que ho havies tingut, Però eixe no, no és el típic somni amb què somies. És el somni que no pots distingir, és el somni de Noah. Estareu pensant que Noah és una persona. No l'és. És el somni, el somni de que l'hivern acabe, de que isca el sol. No estem parlant de les estacions de l'any. Noah és un xiquet que dió el nom al somni, Noah va morir de càncer fa 5 anys amb tan sols 7 anyets. Noah somiava de tornar a eixir el sol, de tornar a eixir eixes vesprades d'estiu només per a sentir el so de les oles. Noah va lluitar durant 3 anys on el seu únic esforç ho usaba per a tornar a sentir el sol, a tornar-se a sentir xiquet. Disfruta de cada moment del dia per eixos xiquets i eixes persones com Noah que l'única cosa que feien era esforçar-se per a tornar a somiar

# data[].attributes.body
Jo mai havia segut capaç de imaginarme aixo. Jo nunca havia segut capaç de imaginarme una situació similar. No nunca me negaba no era posible. Jo sempre havia somiat que guanyava a tots ningú podia amb mi. Jo me peleaba amb tots i ningú conseguitni tocar-me. He somiat centes de vegades que guanyaba. Jo en el col.legi sempre le deia a tot el món que no me podien guanyar i les contava històries de els meus somnis. La gent me tenia por fins a que... un dia va arribar un xiquet gegant i va a començar a pegar i robar a la gent. La gent me va predir ayuda però jo sabia que no podia guanyar però vaig recordar les paraules de noah i le vaig guanyar. tot el món me va a donar les gràcies i jo vaig para de comptar eixes somnis perquè la gent se pensava que jo era el mes fort i de no ser per noah no podia haver guanyat.

# data[].attributes.body
Açó no podia ser cert. No em podia creure. Tot els temps que havia estat esperant conéixer-li, per açó. Cerca de 2014, vaig començar a ver els seus vídeos, els cuals me entreteníen molt. Era una persona no molt famosa, que va subir vídeos a la plataforma llamada YouTube. Després de uns cuants anys, va guanyar molts seguidors i es va convertir en com es llama un influencer, el se va llamar Güismichu. La semana pasada vaig anar de vacances a Barcelona de viage, on el vivia, i me vaig encontrar amb ell i vaig saludarlo i pedirle una foto. Em vaig rechazar d’una manera molt mala. No em podia creure que una persona es podia fer tan bo per el internet i en persona ser tan mala.

# data[].attributes.body
Aquelles paraules em van amoïnar. Vaig ser al saló per a fer-me un cafè. L'endemà compliria els 18 i com va passar amb els meus altres germans el meu pare, un home al que li agradaven les tradicions, em tiraria de casa. Els meus altres germans havien oposat gran èxit però no sabia que passaria amb mi. Com Noah havia dit cada vegada que pensava en açò tenia una idea diferent. En alguns pensaments aconseguia fama i fortuna i en uns altres no tenia ni un sostre per a cobrir-me de la pluja. Em vaig dormir entre els meus pensaments. Al dia següent desdejune amb els meus pares. Vaig veure una borsa en el sòl que va fer que els meus malsons recobraren vida. A l'estona el meu pare es va girar em va fer una abraçada i em va obrir la porta de casa. Em vaig acomiadar dels meus pares entre llàgrimes i em vaig disposar a eixir amb la meua borsa. Estava sol contra el món.

# data[].attributes.body
No me ho puc creure. Tot semblava perfecte. Ja anava a complir el meu somni! I de sobte, tot anava capa caida. Des dels 3 anys jugant al futbol, sent el millor del meu equip, vaig ser el millor jugador de la lliga quan tenia 9 anys! En la lliga participen uns 150 xiquets i jo vaig ser el número 1! Perquè m'ha passat això?
Al cap i a la fi, Noah tenia raó. Mai cal confiar-se. Jo anava amb tota l'esperança del món i convençut que anava a passar les proves. La meua mare m'ha dit que almenys m'he esforçat. I que esta orgullosa de mi. El meu pare també esta content pel meu esforç i no entén perquè no he passat les proves. De segur que hi ha un error perque jo no enten aquest resultats

# data[].attributes.body
I que raó tenia. Ja estava cansat d’esperar a que el meu pare tornase , ja que que el meu somni no es feria realitat. Ahora deixe’m explicar-vos: El meu pare , Ramon garcia, va abandonar a la meua familia fa 4 anys i no va tornar. Eren temps dificiles per la familia ja que no teniem molts diners i no ens alcanzaba per comer. la nostra mare ens cuidaba al meu germà i a mi , i l’unica persona qui portava diners a casa era el nostre pare. Al pareixer , ja estava cansat de que tota la presió estuviera sobre ell asi que un fred dia d’ivern , sense dir-nos res , es va anar de casa portant-se totes les sues pertenences i sin deixar rastre algú. Ara malvivim la meua mare , el meu germà i jo en un xicoteta casa d’un barri de Detroit , Estats Units

# data[].attributes.body
Cada nit tenia el mateix somni. Era el somni mas estany que havia tenido en tota la meua vida i no sabia el que significava tot això. Cada mati em despertava amb la frase de Noah. Ella era un personatge del meu somni que apareixia per a transmetre un missatge amb les seus sabies paraules. El somni es repetia totes les nits i eren sempre iguals. Volia entendre el que significava però no el podia averiguar. Després de unes setmanes el somni en va desaparèixer i me vaig quedar mes tranquil. Al any següent el meu treball es va transvasar a Africà per a ajudar als necessitats amb aigua llimpia que el meu treball feia. No estava molt segur del lloc i vaig estar pensant moltes setmanes si abandonar. Vaig estar pensant en el meu futur i em vaig decidir anar. Al llegar al meu destí vaig suposar que la realitat fora tant diferent però me va agradar ajudar-los. Mentres que ajudava me vaig recordar de les sàvies paraules de Noah, i vaig comprendre el que significava mi somni. Mai penses en som va a ser, cada cas es diferent.

# data[].attributes.body
Noah tenia raó amb les seues paraules peró yo creia que tenia algo que no em convencia, com si fora algo estrany, d’un altre món, com si aquesta xiqueta pensarà diferent, pensava amb el cap d’una persona adulta. Deia unes paraules boniques i antigües. Jo em vaig quedar bocabadat, com una xiqueta tan jove podia parlar d’aquesta manera i da la casualitat que jo vaig sommiar astó la nit de abans peró creia que ESTE somni era un somni normal, peró da la casualitat que la xiqueta anomenada noah va reproduir la mateixa frase que jo vaig somniar, algo curiosíssim peró el vaig preguntar i me va dir que sols reproduía les paraules que va escoltar en el seu somni. I resulta que aquesta xiqueta va aparèixer en el meu somni.

# data[].attributes.body
La meua germana i jo sempre havien volgut construir la nostra pròpia ONG. Quan van ser xicotetes sempre oien a dones parlar sobre el feminisme i la meua germana i jo volien ayudar a totes aquestes dones que no tenen les vides que elles havien somniat. Per a fer això, a la edad de 20 nosaltres aniriem de viatge a la Índia.

Vam organitzar un viatge a la Índia per a ayudar en una ONG. Després d’hores de viatge i moltes avions van arribar en un poble xicotet de l’India. Es podia olor un aroma a espècies en l’aire que m’agradava moltíssim.

La ONG era xicoteta però molt familiar. Jo sempre volia ayudar a families necessitades i aquesta manera era la milllor. Vam parlar amb diferents dones i xiquetes. Però Noah tenía raó mai pensava com era perquè cada cas era diferent. Cada persona en aquest poble tenía un història diferent i una vida diferent.

L’experiència havia sigut molt bona i retornat de l’India la meua germana i jo vam monstre la nostra ONG per a ayudar a les dones de Espanya i un xiquet de l’india va venir a viure a Espanya. El meu somni havia sigut genial au q neu no era com ho esperava

# data[].attributes.body
Ezequiel Compaire
U vaig pensar Noah era molt sabia, les seues paraules van salt molt important per ha mi ja que me va fer entrar en raó. Havia estat tant temps perdut i ella tenia tota la raó i tantes vegades que havia passat de ella i ahora m’en penedisc.
Com es la vida que no fas cas a les persones bones i fes caso a les estúpides com era està xiquet que no parava d’insultar-me i jo pensava que era Pere el meu mijor amic, havia confiat en el mato del col·legi abans que en el meu mijor amic solo perquè no me fera res ni m’insultara, tenia por.

En aquell moment vaig anar al mato i vaig començar a chillarle i el mato va intentar tranquil·litzar-me però jo no volia i com el mato havia humiliat i havia pegat a cuasi tota la classe, tota classe va anar amb mi i vam dir-li a la directora tot lo que havia fet el mato. I el van expulsar.

# data[].attributes.body
Era molt maravellós ver a totes aquelles persones feliços amb tot el diner del món,pareixia que allò era la felicitat per complet però es això veritat?

Jo l’he pogut experimentar i m’ha canviat per complet el meu pensament.

Abans jo era una xiqueta que tenia tot el que volia i mai em faltava res fins que....vaig perdre el que verdaderament importa.

Jo me centrava només en les objectes materials fins que vaig passar per uns temps molt roïns.

La meva mare s’havia posat molt mal,estava al hospital i els mèdics no deien res positiu.En aquell moment,a la sala del hospital,veient a la meva mare al llit de aquell lloc i doncs me vaig adonar de lo que realment es important.

Em vaig plantejar la possibilitat de mai vela mès,que seria si fora l’última vegada que poguera darle un petó i un abraç i poder dir-li lo molt que la estimava i a la llarga me arrepentiria de no haver passat mès temps amb ella...perquè el que realment importa és aquell amor de família,els amics i tota la gent que apreixes de veritat,valorar-la i disfrutar tots els moments junts.

# data[].attributes.body
Jo pensava que eixes paraules que em va dir el meu tio Noah no servien per a res però quan em vaig anar a donar compte ja era tard. Eixes paraules que em va dir tenien tot el sentit de la meua vida, no sàvia que em va a passar tot això, el em va donar un consell i jo ho tire a perdre. Si haguera tire cas a les paraules que em va dir mon tio, tot seria diferent, tot haguera sigut diferent. Tot canvi quan no va fer cas al meu tio però bo només cal pensar que és un error més, un gran error. Quan els vaig perdre, a tots els meus nous amics, per eixa favada no vaig saber que fer però el, el va ser el que m'ajude a intentar recuperar-ho. Al final vaig poder salvar la relació amb els meus amics gràcies al gran suport de mon tio. Li deuré tota la meua relació amb ells.

# data[].attributes.body
No m’ ho podia creure anava hi ha començar el col·legi, tot l'estiu desitjant que este dia mai arribara. Em recorde quan vaig acabar el col·legi que me'n vaig anar a ma casa súper feliç sense importar-me els deures, el dia s'anava acostant més i més però a mon seguia sense importar-me els deures.

El dia abans de començar el col·legi em vaig posar a fer tots els deures però eren massa, em vaig despertar prompte per a poder fer els deures. Noah m'ho va dir, em va dir que fera els deures però jo no li vaig fer cas arribe al col·legi súper preocupat però la sorpresa va ser quan van dir que el professor se n'havia anat, jo estava súper content ara ja no m'havia de preocupar per res. I així és com es fan els deures.

# data[].attributes.body
Tots els records se mesclen en el meu cap, perdent-se lentament sense deixarem verlos per ultima vegada i poc a poc caient com les fulles d’un arbre en la tardor i jo mateixa quieta sense fer res tan sols observant la desgràcia que ocorria en el meu cap, no hi podia agafar-los. No hi savia que estava passant la meua  ment no processava res, era com si el meu cos estava quedant-ne dormit en un somni profund

# data[].attributes.body
Mai vaig pensar que sería veritat, pero em vaig equivocar. I Noah tenia molta rao. Noah va ser el meu mitjor amic i jo estava açi davant del col-legi a on pasaría els resta de secundaria. Noah em va dar moltes consells, pero vaig escoltar res de lo dit. Jo personalment no vaig creure lo que m’havia dit, pero ara que estic açi, jo em penedisc. Records els temps en cuan Noah me lo deia i jo l’va diure que mai iba a passar. Que no me n’anava a anar d’este país a començar una vida nova. Pero el meu pare ja tenia un treball en Dinamarca. Havien moltes persones, uns amb els seus nous amics I unes altres sols, com jo. I derrepente m’entero de que hi ha algu m’esta agafant del muscle, em gire, i veig que es Noah. El meu mitjor amic estava davant meua.

# data[].attributes.body
Jo sempre havia confiat en el meu amic imaginari. Ell era el que ma ajudava quan necesitava un muscle on apoyarme. Ell va ser el que em feia somriure quan estava triste. I en obrir i tancar d’ulls vaig perder-le.

Va ser en aquell moment quan vaig pesar que ya no era un xiquet. Tenia quinze anys i havia perdut a la persona que més necesitava en aquell moment.

Quan era xicotet al col·legi la gent no me tractava molt bé, tenia por d’anar i l’única persona en la que podia confiar per a comptar tot era ell. Per aixó em va fer molt dany, després d’aquelles paraules de Noah que me feien pensar que el no existía, va desaparèixer.

I es quan em vaig donar compte de que no podia estar tota una vida depenent de aquest ser imaginari. Per aixo vull dir-te moltes gràcies Noah

# data[].attributes.body
La meua familia (la meua mare, el meu pare, la meua germana i jo Noah) era pobres i la meua germana i jo voliem fer algo para guanyar algo de diners perque no podiem ver al nostres padres trabajantmtot el dia y nosaltre aqui tocant-nos el nas. Teniem que fer algo per a ganar algo de diners.
Vam fer al centre del poble y ens va psar un cartel que va posar “Per favor ayuda, o tenim domicili, no tenim res de res” Tambe vam deixar un estalvic

# data[].attributes.body
Em vaig assentar tranquil·lament en l'escenari mirant l'amfitrió parlant sobre alguns escenaris de les noves pel·lícules i programes. Sóc una actriu però no sóc una actriu famosa. Vaig actuar molts pel·lícules de televisió, però ningú em recorda. Moltes vegades soñé de guanyar el premi a la millor actriu de l'Oscar. Esperava a que arribara el moment que havia estat tement durant les últimes setmanes. Una ràfega de pensaments corrien per el meu cap, què passarà si guanyés el preu?
De sobte, —"Aquest any el premi a la millor actriu de l'Oscar és para- Noah!"

# data[].attributes.body
Jo estava preocupat, des que va dir això Noah no vaig saber res mes d’ella. Vaig telefonar a la seva mare però ella em va dir que estava treballant i que Noah lo més segur es que estuviera a casa. Entonces vaig telefonar a sa casa, ninguna resposta. Vaig pensar que simplement estava trist per la mort del seu iaio i vaig decidir deixar-la. Al dia següent vaig telefonar altra vegada, Noah molt trist va contestar-me que volia quedar a la tardor a la platja. Per la tard vam quedarnos fins a la madrugada reflexionant. Vam llegar al punt en el que les dos vam coincidir amb el mateix missatge. El missatge era que per moltes vegades que et caigués, llevanta’t i que sempre cap arriba i a seguir.

# data[].attributes.body
Abans d’arribar aquesta conclusió, jo em vaig tindre aquest somni totes les nits i em vaig quedar confusa pensant el significat d’aquest somni. Ara sap perqué.

Tot va començar quan jo em vaig entristar molt i no vaig aprovechar el dia i la suerte que vaig tindre de tindre una familia, activitats i col.legi tan bó. Van pasar moltes dies, setmanes i messos i la meua vida era molt bona pero jo no vaig saber apreciarlo i vaig estar molt trist.

Tot fins que un dia que vaig començar a tindre pesadilles i somnis horrorifics que m’en vaig fer despertar imediatament. Cada dia el somni era igual pero pitjor i  no sabia perque.  Va ser una casualitat cada dia que vaig ser mes feliç i vaig apreciar mes la meua vida. I ara quan ja soc feliç, ja no tindre mes somnis de por.

Asi que ja ho saps, disfruta de la teua vida que hi-ha gent que heu tinc pitjor.

# data[].attributes.body
Noah era una xica molt intel·ligent, sempre em donava bons consells, com este consell que m'ha donat, que té moltíssima raó perquè normalment Jo vaig molt feliç per la vida somiant que tot és com és i que tot és igual, però després del que m'ha passat amb el meu suposadament millor amiga patrícia m'he doneu compte de no és així, i mira que Noah m'avise d'ella. Patricia porta sent la meua millor amiga des que teníem 10 anyets i ara tenim 14 anys i puc assegurar que és la meua enemiga ara, sempre havia confiat en ella, li comptava tot i a estones m'ajuda, sempre havíem estat molt unides, jo li vaig comptar que m'agrada el xic guapo de classe i li havia ensenyat el meu diari, ja que en el parlava sobre el xic guapo de classe, però patrícia per zels m'ha agafat el diari i se l'ha ensenyat al xic guapo de classe, no veges la vergonya que he passat en classe quan estava tot el món rient-se de la meua per les coses que deia del, encara sort que Noah ha estat amb mi i m'ha recolzat

# data[].attributes.body
Jo tenia un somni desde que era xicotet. El meu somni era ser un jugador del futbol profesional. Jo volia jugar de major  en Barcelona per que es el meu somni desde xicotet. Les paraules de Noah me van motivar molt. Eren els seguents: lutxa per el que vols i no te rindas. Aço me va fer pensar i desde eixe dia el vaig dar tot en cada entrenament que feia .

Un dia estava entrenant amb el meu equip i vaig ver a un senyor molt seri que va estar mirantme com entrenava. Quan va terminar el entrenament jo vaig preguntar al meu entrenador que qui era eixe senyor i me va dir que era el ojeardor del Barcelona. Al dia seguent va llamar a la meua mare i men caig anar  amb la meua mare a Barcelona. Alli me vaig quedar. Jo estava molt il•lusinat perque era el mej somni i el havia complit. Quan van començar els entrenaments vaig comprobar que era molt dur . Però vaig recordar la frase de Noah i el vaig conseguir.

# data[].attributes.body
Aquestes paraules no podien parar de ressonar al meu cap i no acabava d'entendre a què es referia, atès que no podia recordar el que havia somniat tal com va passar en el somni però no obstant això cada vegada que tancava els ulls venia aquest somni al meu cap. Com si m'hagués aferrat al que succeeix, ara he de trobar la manera de descobrir què està succeint en aquest somni.

Un dia al col·legi ens van enviar un treball sobre el nostre horòscop i en el meu hi havia una frase que em va deixar marcat alguna cosa: "tots els somnis tenen un significat, si tens algun persegueix-lo fins aconseguir-lo, o et penediràs tota la vida"

Quan ho vaig llegir, no vaig poder esperar més per començar la meva investigació. Vaig telefonar a Noah perquè em donés una mica d'ajuda i quan va arribar a casa meva, junts ens vam posar mans a l'obra.

# data[].attributes.body
Noah no tenia raó ella pensava que cada cas era diferent pero no era a-Si tots erem igual perquè dona igual como sigues tots tenim el mismo Derecho dona igual si sigues gran o xicotet. Ell deia que no que les pobre, les immigrants y les negres tenien menors derechos perquè no tenen tant diner, jo me vaig a cabrera molt amb ell y no le vaig a volves a ha lat després de un quants de demanes va venir a verme y a disculpar-se perquè se va a donar conta lo que va dir esta molt mal perquè la meus mara es de China y me vaig sentir molt ofendut. Al final nos van disculpar pero no la vaig mirar com sempre perquè alomijor ell lo sigue pensa do.

# data[].attributes.body
I el meu somni s’havia fet realitat, el meu somni sempre havia sido complir denou anys i anarme amb les meues mitjores amigues a la mejor festa que sempre coincidia amb el meu aniversari que era Coachella  una festa que dura una setmana on anan tots els famosos  i cada dia tens que posar-te un estil únic de roba. Els meus pares i les meues mitjores amigues em van donar la bona notícia el misme dia en el que començava la festa i en està nit me’n vaig anar amb les meues amigues a la mitjor festa que havia però no tot va ser molt fàcil però a mi i per a les meues amigues. La meua amiga Noah tenia raó amb lo que va a dir es veritat que la festa no va ser com me la esperava yo.

# data[].attributes.body
Havia somniat amb açò un milió de vegades però mai vaig suposar que la realitat fóra tan diferent. Llavors van venir a la meua memòria aquelles sàvies paraules de Noah: mai penses en com va a ser, cada

# data[].attributes.body
Havia somniat amb açò un milió de vegades però mai vaig suposar que la realitat fóra tan diferent. Llavors van venir a la meua memòria aquelles sàvies paraules de Noah: mai penses en com va a ser, cada

# data[].attributes.body
Havia somniat amb açò un milió de vegades però mai vaig suposar que la realitat fóra tan diferent. Llavors van venir a la meua memòria aquelles sàvies paraules de Noah: mai penses en com va a ser, cada

# data[].attributes.body
Havia somniat amb açò un milió de vegades però mai vaig suposar que la realitat fóra tan diferent. Llavors van venir a la meua memòria aquelles sàvies paraules de Noah: mai penses en com va a ser, cada

# data[].attributes.body
Després de tants anys amb la meva mare, ella estava mal, estava al hospital i els mèdics no duien res positiu. Per això volia passar tot el meu temps amb ella. Volia fer algo diferent abans de que ella no poguera caminar més i com Noah havia dit “mai penses en com va ser, cada cas es diferent” i això era veritat, no sabía quants de temps em quedava amb ella.

Per això havia organitzat un viatge a Itàlia. La meua mare, el meu pare i jo aniriem a Itàlia uns 4 dies, més específicament a Venècia. La meua mare s’oblidaría de la seua malaltia i passaríem un bon temps tots junts. La meua mare ho recordaría tota la seua vida i quan tornàrem del viatge ella lluitaria per sobreviure. Per això ara no era important, teníem que disfrutar de la meua mare i fer-la feliç.

# data[].attributes.body
L'endemà, vam decidir quedar a sa casa per després anar a fer una passejada i prendre un gelat.

En arribar, Noah estava estirada al llit plorant entre els llençols. Molt valent, li vaig preguntar el per què de les seves llàgrimes ja sabent el motiu, i ella va contestar: "Sense el meu avi ja no em queda res ni ningú, sense ell no sóc feliç". Jo, molt trist, la vaig aixecar del llit contestant: "Saps que a mi em tens aquí pel que necessites, anima't!".

Va aconseguir aixecar-la del llit i vam sortir a fer una passejada. A meitat de camí de la botiga de gelats ella va ensopegar amb una pedra i va caure a terra. Jo la vaig ajudar a aixecar-se i li vaig dir: "¿veus? Quan ens ensopeguem, encara que pensem que no, sempre tindrem algú que ens ajude a aixecar-nos i ens acompanye en el camí que decidim seguir ".

# data[].attributes.body
Per aixo quan le meva mare va eixir del hospital vaig fer tot ho possible per a passar el major temps amb ella.

Vaig estar dies pensant que podia fer. I va ser quan vaig vore un anunci quan vaig tindre la gran idea.

Jo anava a fer una llista d’activitats i ma mare i jo havíem de escriure les coses que volíem fer en tota la nostra vida abans de moure.

I així vam fer aquesta llista de 50 activitats que devíem fer.

I anavent pasant  els anys i les activitats tornaven a trucar a la nostra porta.

Després de cinc anys la meva mare i jo ja havíem fet 25 de les activitats de la llista, així que vam deixidir posar 25 més. I ara parle i puc dir que després de la mort de ma mare estic feliç de tot que he fet amb ella.

# data[].attributes.body
Peró, perquè nosaltres, 7 billóns de persones amb 7billons de sòmines i resulta que nosaltres que vivim en el mateix edifici i som amics de mes de 10 anys,  vam tindre el mateix somnie, amb el mateix significat. Jo li vaig pregunta que pensava del somni, i resulta que va ser el mateix text que el meu peró en el meu somni, la frase la diu noah i en el seu somni, la dic jo. Asto es molt interessant i tinc molta intriga.  Volia descobrir que estav passant amb nosaltres  i amb el nostre cap...que interessant que es astó demà començaré a investigar aquest càs i dar amb la clau de perquè ens pasa astó a nosaltres.

I no jo vaig a investigar sols, noah i la seu mare me van a ajudar i llunts i apartats de la mà vam a descobrir està cas.

# data[].attributes.body
No entendía res, no dia que fer estava molt deprimida i sense ganes de fer res, asi que vaig decidir anar i parlar amb ella. Vaig anar a sa casa i vaig tocar al timbre, bip bip se va escuchar i al segon s’escoltava una veu molt grau com d’home, jo vaig pensar que era el seu pare, però no era el seu germà, jo pensava que no tenia germà, acabava de descobrir una nova cosa.

Li vaig dir que era la amiga de Josefina, me va obrir però no sabia que fer, estava nerviós per vore com actuava Josefina, vaig subir al 4 pis en l’ascensor i vaig tocar el timbre, em va obrir Uriol el germa de Josefina.

Em va dir que Josefina s’havia suïcidat

# data[].attributes.body
Per fi Noah estava més feliç. Ah, se m’havia oblidat, jo m’anomene Marta. Noah era la meua millor amiga i som amigues des de que teníem tres anys. Jo sentia molt cariny per Noah i ara que era un moment molt delicat més. Ens va agradar la cosa d’anar a la platja, però aquesta vegada no vam anar sols, vam anar amb els amics. Vam fer una foguera i vam contar històries divertides. Vam passar un molt bo temp i vam agrandar la nostra relació

# data[].attributes.body
Despres se 'n van anar a menjar a casa de Noah I se van menjar un plat de costra que l'havia fet la seua mare. Despres de menjar van jugar una partieta al domino i noah i el seu company van guanyar. Cuan van acabar de jugar la seua mare li va contar que no tenien que pensar en el  pasat i que pensaren el el present i en el futur.  El mes important que les va dir era que segueixen tenint una vida normal.

A la tarda sen van anar els dos a jugar al futbol  i sel van pasar pipa. Esta va ser un senyal de que se van olvidar del passat. Al dia següent el Dilluns i els dos van anr al col•legi molt feliços. Per que ells ja no pensaven el passat si no el futur.

# data[].attributes.body
Al matí següent quan, desdejuni i la primera cosa que faig és cridara noah. Quan la cride em contesta immediatament sa mare, jo li dic a sa mare que em passe a Noah i em diu que esta de camí a l'institut. Estenc em diu això, em sona molt rar perquè sempre em sol esperar que passe a per ella. Coix la meua motxilla i m'isc corrent al carrer per a anar a col·legi i pilarla.

Quan estic creuant el cantó on ella sol comprar-se lesmorzar, la veig allí. Entre a comprar-me l'esmorzar i ella es queda en la porta esperant-me. Ens posem de camí al col·legi i ens tirem els deu minuts parlant de coses molt gracioses. Quan arribem cada una se'n va a la seua classe.

La classe acaba i ens n'anem a ma casa a jugar al parxís amb tota la meua família.

# data[].attributes.body
A aquell moment no més volia que tot allò passarà i tot volguera a la situació de abans,no més volia que la meua mare se posarà bé i poder passar moments feliços junt a ella.Però no pintava bé jo veia molts de metges entrant i eixint de la sala i no deien res.

Estava molt preocupada i per fi m’havia adonat del que verdaderament importa.

M’imaginava estar a la casa jugant als meus jocs preferits o Anant a la platja a passejar junt a ella per la arena que és el qui més li agrada a ma mare.

No sabia res ni si anava mal o si anava bé.I ara que he pogut refelcionar de tota aquesta situació ,pense que ni les coses materials ni els diners poden substituir els moments que podries passar amb la teua mare.

Ara estem a la espera del informe del metge per a ver si se pondrà mitjor però espere que si.

Vos contaré com ha anat tot la següent vegada que agafe el meu diari ,però espere que la següent vegada SEA per a contar vos lo bé que hem anat i per a dir-vos que ja estem en casa les dos juntes fem el que més nos agrada.

# data[].attributes.body
L'endemà vam tornar a anar a la platja i vam tornar a reflexionar, van passar els dies i cada dia veia a Noah millor i més recuperat per la perduda del seu iaio. Un dia em va dir que gràcies a mi s'havia recuperat tan ràpid per la perduda del seu iaio, en eixe moment em vaig sentir molt feliç. L'endemà següent vam ir amb companys de classe i ho passem molt bé, cada vegada veia a Noah més ficat en el grup i menys deprimit.

L'endemà va arribar una molt mala notícia per a mi, la meua iaia s'havia mort. Noah al saber això es va anar amb mi i em recolze molt. L'endemà vam anar a la platja i esta vegada vam reflexionar que sempre cal recolzar la gent que ho estava passant malament. I vam prometre que sempre seríem molt bons amics.

# data[].attributes.body
Després d'estar en la platja fins a la matinada, Noah es va posar a plorar i jo la vaig haver de consolar. Em diu que el seu iaio li portava a caminar per la platja en què estem ara. Cride a un taxi per a tornar a sa casa i que pot descansar.

Després d'arribar a casa, sona el telèfon, i és Noah. Em diu que ho ha estat pensant, la qual cosa va dir abans, i va dir que estava totalment d'acord. Parlem com una hora sencera, Noah recordant els seus records amb el seu iaio. També estava plorant mentres parlava amb mi.

Finalment em va haver de confessar quelcom, però em va dir que només m'ho diria si no se'l diria jo a nadie.Por això, em va dir plorant, que estava en l'hospital, perquè sa gos acabava de tindre un accident i no volia perdre una altra criatura a qui amava

# data[].attributes.body
Quan vaig veure a Noah en el col·legi la vaig veure inclús un poc deprimida però estava millor ja estava participant en classe i ja no li feta an la baralla pels deures. Quan estàvem en el pati es va deprimir un poc més perquè sempre en el pati el seu iaio li portava xocolate d'amagat i se'l donava per la reixa perquè sa mare no li deixava a ella menjar xocolate. Quan la vaig veure així de deprimida li vaig començar a parlar perquè s'oblidara del seu iaio la veritat és que ho vaig aconseguir i es va posar més contenta perquè tots els dies feia que es posara més contenta fent favades per a no veure deprimida. A les 3 setmana que es morira el seu iaio ella vi i em va donar les gràcies per fer-me tots els dies feliços i no fer-me acordar del seu iaio.Quan vaig veure a Noah en el col·legi la vaig veure inclús un poc deprimida però estava millor ja estava participant en classe i ja no li feta an la baralla pels deures. Quan estàvem en el pati es va deprimir un poc més perquè sempre en el pati el seu iaio li portava xocolate d'amagat i se'l donava per la reixa perquè sa mare no li deixava a ella menjar xocolate. Quan la vaig veure així de deprimida li vaig començar a parlar perquè s'oblidara del seu iaio la veritat és que ho vaig aconseguir i es va posar més contenta perquè tots els dies feia que es posara més contenta fent favades per a no veure deprimida. A les 3 setmana que es morira el seu iaio ella vi i em va donar les gràcies per fer-me tots els dies feliços i no fer-me acordar del seu iaio.Quan vaig veure a Noah en el col·legi la vaig veure inclús un poc deprimida però estava millor ja estava participant en classe i ja no li feta an la baralla pels deures. Quan estàvem en el pati es va deprimir un poc més perquè sempre en el pati el seu iaio li portava xocolate d'amagat i se'l donava per la reixa perquè sa mare no li deixava a ella menjar xocolate. Quan la vaig veure així de deprimida li vaig començar a parlar perquè s'oblidara del seu iaio la veritat és que ho vaig aconseguir i es va posar més contenta perquè tots els dies feia que es posara més contenta fent favades per a no veure deprimida. A les 3 setmana que es morira el seu iaio ella vi i em va donar les gràcies per fer-me tots els dies feliços i no fer-me acordar del seu iaio.

# data[].attributes.body
Ni els diners ni les coses materials son capaços de portar i comprar la felicitat de ningú, perquè la veritat esque amb el temps te dònes compte de que poquet a poquet la vida es fa massa corta i hem de disfrutar de tots i cada un dels moment.

Tots saben que a aquesta vida les coses son com son, no hi podem cambiar res però podem adaptar-nos a les circumstàncies i vivir amb els que nos toca. Podem lluitar per poder conseguir el que volem i nunca rendir-se, perquè quan les coses no salten com plantejades lo mitjor es alsar-se un altra vegada.

Aquesta derrumbant notícia de la meua mare, em feia trista i em feia sentir por de la pròpia vida, perquè si la vida em llevaba a la meua mare, em llevaba la meua felicitat també.

El meu cap no era capaç de processar aquest misatge que el metge em va anunciar.

“Lo seny molt, de veritat. No hem pogut fer res més”.

# data[].attributes.body
Cuan m’en vaig diuir aquesta notícia, jo vaig pensar que lo millor foría començar a disfrutar amb la meua mare hasta el final pero no tratar-la diferent per a no sentir-se pitjor.

Ella tenía desde que era xicoteta una llista amb coses i activitats que vaig voler fer abans de morir. La llista la guardaba en el segon cajó del seu armari. Vaig anar a casa i agafar-lo. Vaig escoger les mes xules pero faciles de fer (perque anar a Noua Zelanda es molt difícil) i tampoc peligrosses per la situacio de la meua mare i vaig començar a planearles amb la ajuda del meu pare.

Vaig escogir 2 coses: coneixer a el seu autor favorit, aprendre a tocar la guitarra.

Aquestes 3 coses que vam fer juntes van ser unes de les mijores moments amb ella. Me vaig agradecer molt i m’en vaig dir gracies per tot. Ella ha sigut una gran part de la meua vida i me vaig ajudar molt.

# data[].attributes.body
Tot en el que podia pensar era en ma mare i per tot lo que estava passant. Passaven els dies i jo feia vida normal hasta que un dia no podia mes tenia que fer algo i el vaig decidir, vaig decidir en anarme amb ma mare al hospital a fer la companyia y passar tot el temps que li quedava amb ella. El meu pare no em deixava, no volia que lo passarà mal veient la passar ho mal però es el que jo volia i al final el meu pare em va deixar anarme a cuidarla  però el també es quedaria amb mi. El meu pare i jo van comprar-le a ma mare un collar molt bonic i l’em vam posar una foto dins de un cor de plata que portava el collar, després vam cogir un poc de menjar per a nosaltres i ma mare i vam anar directes al hospital en el que estava ma mare. Vam arribar als 10 minuts i vam entrar corrent a saludarla però quan vam arribar no estava vam buscar per la seua doctora i tampoc l’encontrabamos a ella i vam decidir parlar amb recepció esperar  hasta que encontraran a la doctora i a ma mare.

# data[].attributes.body
Jovaig

# data[].attributes.body
He decidit anar a sa casa per a veure què li passava i si li podia ajudar, arribe a sa casa li toque al timbre però ningú contestava vaig continuar tocant el timbre perquè ja sabia que ella estava allí. De sobte em va aparéixer un gos gegant que em va començar a perseguir, jo me'n vaig anar corrent, el gos em continuava perseguint i jo continuava corrent, ja no podia més em paré i resulta que el gos era d'ella i portava una nota que posava que no em preocupara per ella només havia de descansar un poc.

# data[].attributes.body
Després d'este missatge ens i la seua amiga no van parar de fer coses, després d'anar a platja ja se'n van anar a casa perquè estaven un poc cansats, però a l'is següent van tornar a quedar i se'n van anar a la piscina de la casa de Noah, perquè no els abellia molt anar a la platja. Després d'uns quants dies anant a la platja, la piscina, donant passejos, eixint per la cuideu, comprant-se roba i mes coses. Noah va tornar a recaure en la seua depressió i l'amiga patrícia va tornar a preocupar-se perquè no entenia que li passa, després d'haver estat fent totes estes coses i que ara es pose una altra vegada trista, perquè no li trobava el sentit. Però Patrícia no es rendia, ella va tornar a estar amb Noah, anava tots els dies a sa casa, intentant animar-la i que tornara a ser la Noah que ella coneixia. I així va ser després de tres dies insistint en la recuperació de Noah, es va recuperar i va tornar a ser la Noah que Patrícia havia conegut, una xiqueta molt feliç a totes hores.

# data[].attributes.body
Noah no parava de pensar en el seu iaio. Le echaba molt de menys. Iba per la platja i sempre me lo imatginaba jugant amb el. La meua mare me va portar a un psicoleg perque me va dir que me va ajudar per a olvidarme del meu iaio. El psicoleg em va hacer unes llocs y me va dar una maquineta technologica per a jugar al Mario Bros que era un joc molt chulo. M’agrado molt pero no va servir per a olvidarme del meu iaio.

Sempre recordare tots aquest momente amb el meu iaio. Va ser la mitjor persona del mon.

# data[].attributes.body
Em van dir que ja etsava, que en mitja hora quan es passarà l’anestesia em podria anar a casa, minuts després vaig vore com el dentista li contava a la meua mare coses aburrides com que em tenia que rentar bé els dents. Quan vam eixir al carrer, va passar algo molt extrany, tot era normal però de recent vaig tornar a vore la zebra que hi havia vist al dentista, ningú es extranyava per vore a una zebra pel carrer, vaig pensar que eren imaginacions meues i vaig continuar caminant cap a casa, de sobte no vaig recordar res, vaig despertar al dentista altra vegada, em va dir que em vaig desmatjar al carrer i que me havien portat, però qui sabia en realitat si havia arribat a eixit del dentista

# data[].attributes.body
Noah tenia raó, cada cas es diferent. Ella hem va contar que quan li van llevar un queixal li va fer molt de mal. La veritat es que abans de que em llevaren el meu queixal estava molt nerviosa. Ma mare va aparcar davant del dentista i jo no volia eixir del cotxe. Em vaig sentar i em vaig negar a eixir. “Per favor mare, no vull”, “Perque han de llevar-me el quixal?” Tenia molta por. El meu germà Guillem hem va fer estar més nerviosa, hem va despertar fent el so que fa un trepant encés i em va contar la història d’un xiquet al que li van llevar el quixals i sense voler li van tallar la llengua. Crec que aquesta història no és real pero a mi hem va donar molta por igualment. Ara que ja m’han llevat a queixal no ha sigut per a tant. Al final, ja amb el queixal en un bot, el dentista somrient em va donar dos adhesius amb dibuixos de dents i un xucla xups sense sucre. Ha sigut una experiència divertida

# data[].attributes.body
Li vaig preguntar a ma mare que havia passat. Em va dir que el dentista em va veure una caries molt gran i havia d'arrancar-me la dent. El pitjor és que el dentista es va equivocar i en vez de donarme els tranquil·litzants que devia em va donar uns més forts. Que em vaig començar a sentir marejada i parlava de zebres. Després d'això em desmaye.

Desde eixe dia em vaig sentir rara, no es com explicar-ho. Em donaven marejos i tenia sons de com el meu dentista es transformava en una zebra per a exponer-me per al seu zoo de humans. No entenia res. Després d'una setmana amb estos sons li vaig comptar a ma mare el que em passava. Ella va riure i va dir anem a comprovar-ho. M'emporte al dentista contra la meua voluntad i li va dir el que li havia dit. El me mire, va riure i va dir que hauria de mirar una altra vegada això de l'anestesia. Entrem, ens quedem a soles i es va transformar. Una zebra vestida com el meu dentista em va dir “No hauries d'haver dit això” i em va posar una bossa en el cap.

# data[].attributes.body
Porte ja dos dies en el carrer. No tinc diners per a llogar una habitació en un hotel i amb prou faenes em queda per a menjar. Ara mateix estic assegut en la porta d'un supermercat demanant diners, amb poc èxit. Abans de complir els 18 sempre veia a un pobre demanant diners en el mateix lloc en el qual jo demane ara. Quan passava per al costat d'ell no solia donar-li res ja que pensava que no era pobre de debò. Supose que ja haurà mort, mai apareix prop del supermercat. Avui no he rebut molts diners però tinc just per a una barra de pa i una botella d'aigua. Decidisc alçar-me per a fer la “compra” però alguna cosa em crida la atenció . Era una xica de l'ONCE i venia grates per 2€ amb la possibilitat de guanyar 3 milions. La sort mai ha estat de la meua part però ho compre. Una setmana després em trobe en la meua mansió, feliç, sense preocupacions i se'm ve a la ment el malament que ho passava demanant en la porta del supermercado, de sobte em va venir a la ment les paraules que va dir Noah: mai penses com va ser, cada cada és different. Vaig saber que les seus paraules eren veritat, tothom té una oportunitat.

# data[].attributes.body
Ja m'havia convertit en un fastasma, era lliure però pareixia que era morta. Era molt estrany perquè no sabia com havia passat. No sabia si era morta de veritat, però ho pareixia i al final m'ho havia cregut. Però volia saber com havia mort, com havia sigut el meu mort? Em veia gitada en el llit, i no sabia que pensar, estava molt perduda. Era un fantasma, però inclús estava en la Terra, pensava que ens n'anàvem al cel però amb mi no era així. Vaig eixir de l'habitació i me'n vaig anar a casa de Noah, allí li vaig veure, no pareixia trist perquè potser no ho sabia encara. Si ell no s'havia assabentat de que havia mort, significava que ningú ho sabia encara. Ara podia volar i vaig decidir fer un passeig i veure la ciutat des de dalt, era preciós, després de tot ser fantasma no era tan roín.

# data[].attributes.body
El primer que vaig pensar va ser que per fi era lliure, vaig començar a recórrer els carrers sense preocupacions cridant. Als deu minuts vaig començar a preocupar-me, que faria amb la meua vida? Deixe de córrer ja que aquest pensament em va deixar sense respiració em vaig haver d'asseure i tranquil·litzar-me, una angoixa recorria el meu cos que va fer que m'estressara. En pensar que faria vaig recordar que m'havia deixat la borsa enfront de la porta de casa. Segons el que em van dir els meus germans en el Nadal, l'única època de l'any en la qual els meus germans podien visitar la casa, que la borsa contenia unes poques peces de roba i al voltant de 50€ per a poder passar el primera nit en un hotel. En recordar que m'havia deixat la borsa ací vaig començar a córrer com mai ho havia fet però en arribar aqueixa borsa que tant necessitava per a la meua supervivència hi havia desaparegut. Intente tocar el timbre de casa però el meu pare no es moleste a obrir la porta. Per primera vegada en tot el dia vaig tenir sort i vaig trobar un bitllet de cinc euros en la meua butxaca. Després d'hores caminant pels carrers d'Elx em vaig comprar hamburguesa que em vaig alegrar el dia. Com ja eren a punt de tancar  vaig pensar on em quedaria a dormir de sobte vaig veure una piscina de boles. La meua astúcia, la qual cosa més destacava del meu caràcter, em va salvar aquella nit de dormir en el carrer ja que em vaig escapolir i em vaig amagar en la piscina de boles fins que van tancar. Aqueixa nit vaig dormir tranquil però aquesta vegada pensava que faria l'endemà.

# data[].attributes.body
Aquella nit havia tingut una idea. No savia si sería lo millor que podía fer, però era l’únic que podía fer per a mantenerme. Feia unes setmanes que havia vist cartels amb anuncis de treballs al ajuntament. Mai m’havia parat a considerar-los. Eren treballs de poc prestigi: fontaner, criat, peluquer... Hi havia u en particular que em va cuidar la atenció: cuidador de cementeris. Mai havia estat a un cementeri. Desde xicotet em pareixia un lloc sagrat, per a pares i iaios. Al poble del costat, enfrent del camp de residus, s’encontrava el cementeri compartir dels tres pobles. Vaig llamar a la porta; i com va ser de esperar, ningú em va obrir. Vaig estar a la porta espera y dos hores, quan de sople, un home vestit de blanc al complet em va obrir. Em va ensenyar tot, la sala de les productes, les tombes més importantes; i el lloc a hon jo dormiría. Vaig treballar dur tots els dies, no era molt complicat, però sí que era dur treballar sol. Els dies de entierros eren els mes entretinguts. Pareix una historia simple i una vida aborrida, però es molt més: aquest va ser el meu primer treball, i ací vaig fer el meu primer amic, però aixó es altra historia.

# data[].attributes.body
No em podia creure el que me havia passat. M’havia convertit en un fantasma! El meu son s’havia fet realitat. No podía parar de ferme preguntes. Com havia arribat a convertir-me en un fantasma? Que m’havia passat i si de cas havia mort? Tot era molt estrany pareixia mentira però havia d’assumir-ho era veritat. Em trobava en un món paral.lel al meu. Podia veure i tocar tot només que no ho sentia. Realment m’havia convertit en un fantasma.

Isc de ma casa i em dirigisc al carrer. Comence a caminar i no puc parar de pensar el que m’havia ocorregut. Hi hauria algú també atrapat en este món?

# data[].attributes.body
Si, sol contra el mon. I ara... que faré? Vaig pensar en trucar-li a Noah. Ella sempre tenia solucions.
Després d ‘explicar-li de manera molt breu el que m’havia passat, em va convidar a la seva casa a menjar.
En casa de Noah, ella em va dir que tenia que buscar un treball i poder comencar per lo bàsic que en aquest cas seria llogar un pis i comprar menjar diàriament. Ella em va dir que havia de preguntar al meu pare si em podia donar alguna cosa ja que actualment estava pràcticament solament sense gens de roba, de menjar i tampoc tenia gens per a rentar-me. Per això, després d’agrair a Noah per la seva ajuda,vaig tornar a casa dels meus pares.
Em va obrir la porta la meva mare. Ella em va dir que no estava a favor del que feia el meu pare i em deixo entrar ja que ell estava treballant. Li vaig dir a mama que necessitava una mica de diners per a llogar un apartament i poder mejar alguna cosa mentre busco treball. Ella em va dir que em donaria 15.000€ i que amb això podria fer alguna cosa

# data[].attributes.body
Tenía que averiguar com sobrevivir la nit. Sabía que les calles eren peligroses així que, tenía que encontrar la manera de pasar la noche amb cobertura perque em podia robar. L’únoco que s

# data[].attributes.body
Mai havia pensat en cap moment que m'anava a quedar solament en el món, sense pares, sense preocupacions i sense responsabilitats. No se si açò era bé o dolent, però vaig pensar que ja anava sent hora d'independitzar-me dels meus pares i aprendre a cuidar del meu mateix. Mai havia pensat en cap moment que m'anava a quedar solament en el món, sense pares, sense preocupacions i sense responsabilitats. No se si açò era bé o dolent, però vaig pensar que ja anava sent hora d'independitzar-me dels meus pares i aprendre a cuidar del meu mateix. Tot semblava fàcil, l'única cosa difícil era fer el menjar, però com hi havia un restaurant de menjar per a portar sota el meu apartament no era gran problema. Jo era feliç, amb el meu habitació, la meua tele i les meues coses. Cada dia que passava sentia que em faltava alguna cosa, però no sàvia el que, a poc a poc va ser adonant-me que estava avorrit i no tènia gens que fer i tènia que fer massa coses. Mai imagine que diria aquestes paraules: Vull tornar a la meua casa amb la meua família. Però així va ser.