# data[].attributes.body
Om billedet: Irislarven camouflerer sig for sine omgivelser, ligesom jeget gør for at passe bedre ind. Det er nemmere at lyve over for sig selv, og gøre døden mere positiv.

Døden skjuler sig i det smukke.

# data[].attributes.body
Tiende sonet beskriver en kvinde der oplever en overgang fra at være sig selv til at være som alle andre, fordi hun er bange for de konsekvenser der er ved at skille sig ud.

“kan irislarverne, der selv er nøgne,

efterligne piletræets blade.”

I første terzet i den tiende sonet, bliver sommerfuglen beskrevet som en der ændrer på sin identitet ved at stjæle for at opnå en følelse af tryghed og af at høre til i mængden.

I andet terzet frygter jeget døden og prøver at overbevise sig selv om at døden ikke nødvendigvis kun er negativt. Det giver hende en form for tryghed, trøst og sjælefred.

Jeget erkender at mennesket er nødt til at lyve overfor sig selv for at overleve. ”Hvorfor skal jeg så være mindre klog/hvis det kan dulme angsten for det øde/at kalde sommerfuglene for sjæle”.

# data[].attributes.body
Sara-Sofie, Eva, Arthur og Ella

# data[].attributes.body
Døden skjuler sig i det smukke.

# data[].attributes.headline
Kathrine, Sarah, Frederik, Celena og Johanne

# data[].attributes.subject
Kathrine, Sarah, Frederik, Celena og Johanne

# data[].attributes.body
I sonet 11 sammenligner hun døde mennesker med smukke sommerfugle, jeget mindes i kvartet nr. 2 om glade tider med sin bedstemor og far, men kan stadigvæk ikke slippe tanken om død, selvom hun tænker på det levede liv. sommerfugledalen er et symbol for dalen til døden. På den måde forklædes døden i noget smukt. Jeget  ignorerer nattergalens sang, i håb om at hvis hun ikke anerkender døden kan den ikke røre hende.

# data[].attributes.body
“Mit øre svarer med sin døve ringen,

mit øje med sit indadvendte blik,” Sonet 12:

Det lyriske jeg kender fra naturens gang, ved at se på sommerfuglens udvikling og det enkelte græsstrås ubetydelighed blandt mange, det enkelte livs ubetydelighed og dets skrøbelighed. Hun spejler sig i naturen og dens processer og ultimativt i selve døden: ”og det jeg ser ved selvsyn, spejlets nøgne/fortabte blik, er ikke bare døden/det er døden som med egne øjne.”(XII vers 12-14)

# data[].attributes.body
Sommerfuglen er et symbol for jeget selv. Sommerfuglen har et kort liv lige som jeget selv. Starten af sonet IV handler om naturen: “Som bjergbuskadser dækker med sin duft, at blomstringen har rod i alt det rådne, det skyggefulde, filtrede og lådne, en vild labyrintisk ufornuft” her bliver der reflekteret over naturen og hvilke sanser den bringer frem. Efter begynder at handle om menneskelige livs temaer såsom død: “sjælelivet, sorgens symmetri, hinsides” og bruger sommerfuglen som sørgekåb som man kan sætte i relation med temaerne. Sonetterne kredser om hvor meget dødbevidstheden skal fylde.

I sonet V befinder voltaet sig ved vers 8 da den går fra at forklare om sommerfuglene og deres skønhed til at de har et for kort glædesliv.Jeget i sonetterne er i tvivl om hvordan man skal håndtere dødsangsten. Skal man bare lade som ingenting? En eksistentiel meningsløshed. Specielt i sonet VI her kommer reflerker jeget om hun “bare skal lade som ingenting” i forhold til jegets dødsangst.

Sonetterne er spækfyldt med metaforer, smilier og andre virkemidler. Et eksempel på en similie: “Kun glimt af skræk og skønhed går i ring, som påfugløje flagrer de omkring”, et andet eksempel på en simili er: “som når en sværmer, spinder, måler, ugle, der hvirvler farvens tegnfigur forbi..”. Et eksempel på en metafor hun bruger “Som ligegyldigt hvilke ord du spiser”. Hun gør også brug af modsætningsforhold i digtene, hun opstiller eksempelvis liv og død, og det at rådne og blomstre op over for hinanden. Der bliver også gjort brug af selvopfundne ord eksempelvis: “sommerfuglelet”. “Blomstringen har rod i alt det rådne.” Tanken om at livet aldrig undslippe døden og sorgen. Hun sammenligner naturens gang med livets gang.  Alle tre sonetter har forskellige rim systemer.

IV :

1 vers rim - ABBA

2 vers rim - CDDC

3 vers rim - EFE

4 vers rim - GFG

V:

1.vers rim - ABAB

2. vers rim - CDCD

3. vers rim - EEF

4. vers rim - FGG

VI:

1.vers rim - ABAB

2. vers rim - CDCD

3. vers rim - EFE

4. vers rim -GFG

# data[].attributes.body
https://youtu.be/cxlL2U4pDNE

# data[].attributes.body
Sonetterne indskriver sig i et semantisk felt af noget der er højthævet: sommerfuglene. Det sammenlignes med døden som er lav: i jorden. Det skaber en dødsbevidsthed - noget der gør livet meningsløst når man alligevel bare skal dø, kæmper for at finde meningen. I søgen efter livets mening fanges digterens opmærksomhed af sommerfugle.

Der nævnes mange forskellige arter af sommerfugle i løbet af de tre sonetter 7 - 9 herunder månemåler, aurora, engblåfuglen, atlasspinder og tidselfuglen. Vi har valgt at tolke det som en hentydning til sommerfugleeffekten. Med en enkelt sommerfugls vingeslag påvirkes omgivelserne til at sætte bevægelse i kræfter der kan skabe en orkan på den anden side af jorden. En sommerfugls vingeslag kan derfor teoretisk set være ophav til begivenheder der udfolder sig og kan derfor ses som modargument for skæbnen, hvilket er et emne der behandles i vores sonetter.

Samtidig repræsenterer sommerfuglene det smukke der giver mennesket en øjebliks følelse af lykke i modsætningen til den rådne jord, som man ender i efter døden. Sommerfuglen giver muligheden for at glemme virkeligheden for en stund men det er kun et falsk billede af virkeligheden.

Sonetterne består af forskellige metaforer som “hvor guderne kan både gø og råbe
og kalde os tilfældigt terningspil” Metafor for at livet er forudbestemt (men ironisk ment i denne sammenhæng)

# data[].attributes.body
I første kvartet i sonet 7 betvivles livets mening - man er universets tåbe hvis man tror på at livet er forudbestemt af guder fra en anden verden der bestemmer vores skæbne som et terningspil, men i andet kvartet kommer et vendepunkt da hovedpersonen minder sig selv om hvor hun finder mening i livet: i sin kærlighedshistorie. Efter dette skifter fokus i sonetterne fra liv til død

# data[].attributes.body
I første strofe i sonet 1, beskriver Inger Christensen naturen sanseligt og med elegance og varme farver. I første kvartet er rimkæden ABAB, i 2. kvartet CDCD. 1. terzet EFE, 2. terzet GFG. I første kvartet, 3. vers findes en semantisk kæde af varme farver som grundstoffer. I anden kvartet bliver det lyriske jeg præsenteret i det hun siger “...min barndoms…”

I første terzet findes endnu en semantisk kæde af forskellige sommerfuglearter.

Voltaen i denne sonet findes ved skiftet fra 1. kvartet som omhandler det mere naturvidenskabelige til 1. terzet som er mere abstrakt: 1. kvartet, vers 4: “...kemisk grundstof…” -> 1. terzet, vers 1: “...lysets engel…”

# data[].attributes.body
Metaforer:

“hvor guderne kan både gø og råbe
og kalde os tilfældigt terningspil” Metafor for at livet er forudbestemt (men ironisk ment i denne sammenhæng)

“lysets farver til at gløde” (9)

Similie:

“da engblåfuglen under parringsflugten
fløj rundt som himmelstumper hele dagen” Engblåfuglen sammenlignes med himmelstumper → giver et fragmenteret billede af fuglen som noget omflakkende/ikke-konstant

“gå ind i billedet af menneskeheden
som græsset, selv når det er gravens græs.” →

“vi kysser som ikoner af de døde,

med smag af dødens kys,”

Oxymoron:

Søde løgne (sonet 9)

Neologisme:

himmelstumper (digteren opfinder et ord der ikke findes)

# data[].attributes.body
Vi har tolket de 3 første sonetter til at handle om digterjegets forhold til døden, og general dødsangst og hvad der gør livet til livet.

Sommerfuglene symboliserer digterjeget, og bliver beskrevet som skrøbelige og med et kort liv. Sommerfuglene bliver beskrevet som noget menneskeligt i første strofe i den første sonet, i og med at de er noget kemisk grundstof. Hermed bliver mennesket og sommerfuglene sat i samme bås, begge to skabt af grundstoffer. Hun tænker på sine barndomsminder i Brajčinodalens, og overvejer om de er ligegyldige da de fylder så lidt i hendes levetid, men siger nej, det er hvad der giver livet værdi.

Den 3. sonet handler om et forhold til døden, hver strofe slutter med noget der kobler sig til døden: dødningehoved, under jorden.

# data[].attributes.body
Sonet X - fremmedgørelse, dødsangst, at passe ind

Sonet XI - Barndom, død, at se tilbage

# data[].attributes.body
13: Sonetten handler om, at jeg’et sammenligner sin skrivning af digte med sommerfugle, der elegant og smukt flyver rundt. Jeg’et frygter døden. Eller mere korrekt, frygter jeg’et at dø uden at have fulgt sin passion og uden at efterlade et minde. Derfor beskriver jeg’et det som at snyde døden ved at efterlade et minde, altså sine digte. Der skrives i første og andet vers i anden strofe og første vers af tredje strofe: ‘’Jeg leger derfor gerne skovhvidvinge, og sammensmelter ord og fenomen’’  ‘’Så jeg kan svare døden når den kommer’’. En skovhvidvinge er enl sommerfugl, og denne sommerfugleart vil eksistere i lang tid. Jeg’et leger altså skovhvidvinge og sammensmelter ord og fænomen, altså skriver digte. Derfor kan jeg’et svare døden, når den kommer, forstående at jeg’et har skrevet digte, som vil eksistere lang tid efter hun er borte.

14:

Aliderration: Ildfugl, iris, isblåfugl

Inger Christensen skriver i denne sonnet modsætningsparret ild og is frem to forskellige steder.

“som glimt af perlemor og is og ild” og “så det som ildfugl, iris, isblåfugl”

Modsætningsparret står som symbol for liv og død.

15:

Mestersonetten sætter et punktum på den store funderen om livet og døden overfor hinanden. Mit øre svarer med sin døve ringen: Det er døden som med egne øjne ser dig an fra sommerfuglevingen. Her sammensættes alle sonnetternes startlinje til den endelige sonnet hvori der kommer en accept af livets ende som de forrige sonetter leder op til

Konklusion: Vi kan konkludere at det i slutningen altid er døden der svæver som en sky over livet. Men døden er ikke kun skræmmende, døden er og så smuk som en sommerfugl og kompleks. Når man accepterer at man en dag skal dø, bliver ens møde med naturen og andre mennesker smukt. Døden er central i de sidste 3 sonnetter, vi er dømt til at dø. Vi kan undersøge døden med lyset, stjernerne og se den an som hvad den egentlig er. Men når alt kommer til alt, gør døden livet værd at leve og vi skal værdsætte det og acceptere at vi skal dø en dag.