# data[].attributes.headline
Мехеда Валентин

# data[].attributes.body
Мехеда Валентин

# data[].attributes.headline
Привіт. Мене звати Дім

# data[].attributes.body
Привіт. Мене звати Діма. Мені 10 років. Я жив у Чернігові з мамою і татом. Наше місто з перших днів опинилося в облозі, тут постійно вили сирени і лунали вибухи. 16 березня 2022 року був черговий обстріл. Приватні будинки поруч з нашим домом палали. Батьки вирішили сховатися в під'їзді, думали, так безпечніше. Та коли ми йшли, від вибуху вибило вхідні двері, вікна розбилися. На нас летіли уламки. Один з них потрапив мені в голову. Маму оглушило, сильно поранило ногу. Тиждень я провів у лікарні, та мама не могла мене провідати, оскільки потребувала лікування сама. А за тиждень мене не стало…
Коли я ріс, найбільше часу проводив з мамою. Вона постійно піклувалася про мене, бо я мав розлад аутичного спектру. Ми чудово проводили час! У мене були улюблені машинки, я любив складати пазли, мав різні іграшки. Я був лагідною дитиною. Обожнював обійматися і перебирати мамине волосся. В останній рік життя почав розмовляти, тож батьки сподівалися, що зовсім скоро я зможу повноцінно спілкуватися.
Коли почалася війна, ми з мамою і татом намагалися ховатися в укритті. Але там було страшно й не зручно. Тож ми стали залишатися в коридорі нашої квартири. Там для мене облаштували місце. Можна було і спати, і гратися.
Кілька років тому ми вже втратили мого меншого братика Влада, тепер російська атака забрала й моє життя. Тепер у мами з татом два янголи.

# data[].attributes.headline
Вітаю! Я 13-річний Саш

# data[].attributes.body
Вітаю! Я 13-річний Сашко із Чернігова. У березні ми із мамою намагались врятуватися з мого рідного міста, яке постійно обстрілювали. Ми йшли з евакуаційною колоною, я ніс у руках нашого кота Мурчика, якого не міг залишити напризволяще. Але раптово ворог почав гатити. Нас всіх розкидало в різні сторони, але попри біль та травми мама Тетяна підповзла до мене. Я мав кілька важких поранень – уламки побили все тіло. Останні миті життя найрідніша для мене людина була поряд…
Змалечку мама старалась, щоб у мене було все. Зі мною додатково займались репетитори, я ходив на танці та карате. Цікавився динозаврами – знав про них усе. Обожнював збирати лего. Міг вісім годин поспіль просидіти над авіаносцем. Як підріс, почав займатись робототехнікою, фотографією, цікавився крипто-ринком, створював свої NFT-токени, мріяв про розвиток YouTube-каналу для англомовної аудиторії. На початку 2022-го я навіть зареєстрував там свою сторінку та залив кілька роликів.
Вчився я добре, особливо подобались математика та англійська. Працьовитий, доброзичливий, порядний і вихований учень – так про мене говорили викладачі. Вдома я у всьому допомагав мамі, бо вона така тендітна у мене. Намагався робити сюрпризи – готував вечері та балував саморобними ролами. У свої 13 я вже був вищим за маму. Обіймав і казав, що вона у мене стала така маленька.
Влітку, коли відпочивали у селі, разом із мамою прокидались дуже рано на пробіжку, потім плавали в річці та бігли назад додому – у середньому це 10 кілометрів. Любив кататися на пеніборді, велосипеді. Змалечку дідусь садив мене на своїх колінах за кермо автівки, ще ніжки не діставали до педалей, але я вже водив.
Мамі зараз несамовито важко без мене. Іноді, коли вона після роботи підходить до будинку і розуміє, що там ніхто її не зустрічатиме, мама починає плакати. Я б так хотів утерти її сльози, але не можу. Ворог навічно нас розлучив.

# data[].attributes.headline
Вітаю! Я 12-річна Веро

# data[].attributes.body
Вітаю! Я 12-річна Вероніка родом із Чернігова – північного міста України, яке на початку вторгнення опинилося в облозі. Разом з мамою, вітчимом та маленькою сестричкою Варею ми намагались на автівці виїхати з пекла, яке там розгорнулось. Під час евакуації вітчим вийшов, щоб прибрати каміння з дороги, що заважало проїзду. Останнє, що пам’ятаю, його крик «Виходьте з машини!» та маму у крові. Коли я вийшла, мене не стало… Уламок прилетів у голову. На тій дорозі загинув і мій вітчим.
Всім рідним здавалось, що я доросліша за свій вік, мала мудрі та розумні очі. До будь-якого прохання ставилась відповідально, була самостійною. Мама каже, що зі мною ніколи не було жодних проблем – ані вдома, ані в школі. Ми багато розмовляли – як справжні подружки. Мені завжди хотілось додавати у життя радощів: своїм рідним та друзям я любила власноруч робити подаруночки. Якось з допомогою подруги влаштувала мамі з вітчимом сюрприз – романтичну вечерю на двох. Ми приготували салат та картоплю з сосисками.
Я любила знімати відео, вела кілька сторінок у соцмережах. Але ще не визначилась, ким хочу стати у майбутньому: побажання змінювались – від стоматолога до нотаріуса. Остаточно мені так і не дали зробити цей вибір.
Родиною ми багато гуляли містом. Влітку мене відвозили у село, де я любила купатись, їздити на велосипедах та займатись спортом. А одного разу під час відпочинку на природі витягнула свою подружку з озера, коли вона почала захлинатись.
Після того, як мене вбило уламком, моя мама Віка ще добу з маленькою Варею переховувалась у покинутій будівлі. А потім їх взяли у полон, цілий місяць мої рідні під мушкою ворога жили у підвалі школи. Мене поховали у лісі, але потім, коли російські військові пішли з Чернігівщини, перепоховали. Після всього, що трапилось із нами, мама з сестричкою Варею виїхали за кордон. Мама чекає, поки закінчиться війна, щоб нарешті повернутись додому.

# data[].attributes.headline
Всім привіт! Звуть мен

# data[].attributes.body
Всім привіт! Звуть мене Ілля, мені 9 років, а родом я з Чернігова. Останній місяць свого життя я разом із рідними провів в укритті. Моє рідне місто постійно обстрілювали російські військові. У середині березня ми збирались виїхати. Але не встигли – російський снаряд розірвався поряд з моєю родиною, часу спуститись у сховище ми не мали. Мама, тато і я отримали поранення. Я загинув, хоча лікарі ще добу за мене боролись. Мої рідні вижили.
З дитинства я любив, щоб мама читала мені книжки. Її голос просто зачаровував. Я ріс активним, тому займався гімнастикою, я обов’язково показував всі спортивні вправи мамі, щоб вона повторювала за мною. А з татком ми ходили займатися на турніках.
Щоб приборкати мою енергію, за кілька місяців до загибелі батьки віддали мене у секцію з хіп-хопу. Я так сильно цьому радів, особливо коли вперше вийшов на сцену. Ми мріяли отримати кубок, викладачка обіцяла, що повезе нас на змагання весною 2022-го. Але ж ви знаєте, що сталося зі мною та моїми мріями тієї пори…
У школі вчителі вважали мене допитливим, лагідним та чуйним. Ласкаво називали Іллюшею. Я мав багато друзів серед однокласників. Намагався долучитись до всіх позашкільних активностей – брав участь у заходах та їздив на екскурсії. У вільний від навчання час ми з батьками гуляли містом, ходили на пікніки, відпочивали у лісі та на річці. На водоймах мені подобалось кидати камінці у воду. Я обов’язково знаходив гілку та розмахував нею – як справжній ніндзя.
Про мою загибель мамі та таткові не говорили ще кілька тижнів, бо вони були у важкому стані після обстрілу. І хоч зараз їхні тіла потроху відновлюються після тієї атаки, але серця – сповнені сумом за мною. Вони досі не знають, як жити без їхнього Іллюші.