# data[].attributes.headline
1. Ставка на козацьк

# data[].attributes.body
1. Ставка на козацьку старшину
2. Орієнтувався на Європу
3. Придушив повстання Я.Барабаша, М. Пушкаря
4. Гадяцький договір з Річчю Посполитою 1658р
5. Московсько- українська війна ; Конотопська битва 1659

# data[].attributes.body
Параграф 21, с. 146-150

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Конотопська битва відбулася 7 липня 1659 року і стала однією з ключових подій московсько-української війни 1658-1659 років.

Перша спроба штурмувати Конотоп була невдалою. Навіть попри те, що місто майже не мало укріплень, обороні сприяла болотяна місцевість навколо нього.

Українським козакам вдалося вибити ворого з величезними втратами з його сторони. Після цього князь Трубецькой тривалий час не наважувався на прямий штурм міста, натомість вдаючись до обстрілів з гармат.

За той час гетьману Івану Виговському вдалося організувати власну армію, до якої увійшли воїни Речі Посполитої, Криму та різноманітні найманці.

У битві під Конотопом війська гетьмана Івана Виговського за підтримки Кримського ханату завдали нищівної поразки московським військам Олексія Трубецького. Великі втрати супротивника відкривали козацько-татарському війську шлях на Москву.

Після битви Виговський під тиском зрікся гетьманської булави на користь Юрія Хмельницького. Той розірвав угоду з поляками й уклав мир з Москвою. Війна закінчилася встановленням над Україною московського протекторату.

Знакові події в історії України

До 30-ї річниці Незалежності сайт Факти ICTV разом з істориками, викладачами та медіа-експертами визначив топ-100 знакових подій в історії України.

Визначні постаті, що вплинули на українську мову, поезію, театр, парламентаризм і міжнародну політику - кого з українців ви пригадаєте?

Хрещення Русі, заснування Запорозької Січі, Національно-визвольна війна Богдана Хмельницького чи революція 1917-1921 років - що залишило визначальний слід в історії України?

Які епізоди нашої історії стали вирішальними - визначають лише українці. Обирай 5, реєструйся та голосуй.

24 серпня сайт Факти ICTV представить 10 найбільш знакових подій, за які проголосувало найбільше українців: стежте за оновленнями і залишайте свою думку.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
конотопська битва

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
історія україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
історія україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
день незалежності україни

# data[].attributes.attachment_link.title
Конотопская битва - 100 знакових подій в історії України | Факти ICTV

# data[].attributes.attachment_link.description
Конотопська битва відбулася 7 липня 1659 року і стала однією з ключових подій московсько-української війни 1658-1659 років. Перша спроба штурмувати Конотоп була невдалою. Навіть попри те, що місто майже не мало укріплень, обороні сприяла болотяна місцевість навколо нього. Українським козакам вдалося вибити ворого з величезними втратами з його сторони.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Муляр Анатолій Миколайович

# data[].attributes.attachment_link.title
ІВАН ВИГОВСЬКИЙ | Тест з історії України - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Виконайте тест, щоб перевірити знання з історії України (8 клас). Яка подія відбулась 15 вересня 1657 року?

# data[].attributes.headline
1. Переяславські ста

# data[].attributes.body
1. Переяславські статті з Московією
2. Московсько-українська війна ; Чуднівська битва 1660р
3. Слободищенський трактат з Річчю Посполитою
4.Опір лівобережних полковників Я.Сомка та І.Золотаренка
5. Зречення

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Discover - пізнавальний журнал

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Гетьман Юрій Хмельницький.

Юрій, молодший син Богдана Хмельницького, народився в 1641 році. Те, що про його життя до того моменту, як він вийшов на політичну арену, ми знаємо дуже й дуже мало, нікого не дивує. Майже про всіх українських політичних діячів того часу можна сказати те ж саме. Прикладом може служити біографія знаменитого батька Юрія, в якій й досі немало "білих плям".

Юрію дістався важкий тягар - роль сина видатної людини, від якого чекали більше того, на що він був здатен. Із молодих років він перебував під впливом різних старшинських угруповань, інтереси яких часто були майже протилежними.

Його батько мріяв, щоб син став гетьманом, але чи хотів цього сам Юрій? До чого він прагнув, ми вже ніколи не дізнаємось. Тим більше, що хлопцеві роками змалку твердили: ти повинен, ти не можеш інакше.

Волею "батька Хмеля" висунутий на гетьманство, він був обраний на цю посаду козацькою радою, яка відбулася в Чигирині 27 серпня 1657 року. Тоді через неповноліття він тимчасово передав владу у руки козацтва. А старшини забажали віддати "регентство" до рук Івана Виговського. Тільки 11 вересня 1659 року в Гетьманівці, на Київщині, Юрій Хмельницький, якого підтримала сильна промосковська група старшини, став справжнім гетьманом.

Це був далеко не кращий для країни вибір. Непевний у власних силах, Юрій пішов на поводі в московського уряду та його вповноваженого князя О. Трубецького. 17 жовтня того ж року Хмельницький поставив свій підпис під Переяславськими статтями, які обмежили суверенні права України, надали Москві право призначати своїх воєвод на її території і тримати свої залоги в Києві та ще в п'яти великих містах. Зрозуміло, що цей документ викликав у січовиків і більшості козацької старшини виправдане обурення.

Переяславські статті.

У 1660 році козаки були вимушені виступити на боці московського війська проти Польщі і зазнали поразки від коронної армії; Юрій Хмельницький, щоб утримати булаву, різко змінив політичний курс і перейшов на бік Речі Посполитої. Тепер уже росіяни почали відступати, і під Чудновим капітулювали. 27 жовтня 1660 року Хмельницький уклав із Польщею Слободищенський трактат. Цей документ розривав союз із Москвою, скасовував Переяславські статті, відновлював союз із Польщею й гарантував автономію України. Козацька рада в Корсуні проти такого трактату нічого не мала. Чого не можна сказати про Москву; російський уряд підбив на бунт кілька лівобережних полків, а оскільки Юрій Хмельницький був неспроможним опанувати ситуацію, він прийняв єдине розумне рішення, яке було можливе у цьому випадку. На початку 1663 року нащадок "батька Хмеля" з власної волі склав із себе повноваження гетьмана і постригся у ченці під ім'ям Гедеона.

Наступного 1664 року польський уряд звинуватив Хмельницького в зраді та ув'язнив його в Марієнбурзькій фортеці; протягом трьох років Гедеону-Юрію довелося провести в казематі, і лише по тому він отримав дозвіл оселитися в Уманському монастирі.

Та монастирське життя гетьмана тривало недовго. У 1670 році Умань захопили татари і Юрій Хмельницький став бранцем. Його відправили до Константинополя та ув'язнили в замку фортеці Сім Веж. Одного разу він намагався втекти на волю, але не зміг подолати високого муру, був схоплений сторожею, покараний киями і прикутий ланцюгами до стіни каземату. Лише через довгий час турки повернули йому волю й зробили архимандритом в одному з грецьких монастирів.

Ю. Брандт "Складання штандартів після битви під Чудновом"

Одночасно за посередництва французького посла маркіза де Ноантеля турецький уряд намагався використати Хмельницього для закріплення своїх позицій на Правобережній Україні.

У 1677 році Гедеона-Юрія відправили на батьківщину. По прибутті в Україну він звернувся до народу по підтримку, титулуючи себе "князем Малої Росії-України і вождем Війська Запорозького". Столицею "князівства" Хмельницький-молодший визначив місто Немирів. Протягом 1678-1679 років за допомогою турецького і татарського війська він намагався об'єднати лівий і правий берег Дніпра під своєю владою. Однак гетьману не вистачало сили і впевненості, час від часу він користався такими методами, які відштовхувати від Хмельницького навіть найближчих друзів і прибічників. Завдяки хазяйнуванню турок і татар південне Правобережжя щораз більше знелюднювалося, мешканці міст і сіл масами тікати за Дніпро.

Після багатьох військових невдач і підписання у 1681 році так званого Бахчисарайського миру, який закріпив примирення між Москвою, Туреччиною і Кримом, козаки скинули Юрія Хмельницького з гетьманства.

Це був ще не кінець. У 1685 році Туреччина знову привела Юрія до влади, ате він настільки втратив свій вплив серед українців, що над ним почали відверто глузувати. Нарешті нащадку славетного Хмеля обридло бути маріонеткою в чужих руках. Він збунтувався, пішов проти волі турецького уряду, і поплатився за це життям. Юрія Хмельницького показово стратили в Кам'янці-Подільському турецькі яничари.

Так трагічно обірвалося життя людини, яка своєю діяльністю додала ще більше безладу і зневіри в добу, що отримала назву "Руїна".

# data[].attributes.attachment_link.title
ᐈ Юрій Хмельницький (1641-1685) | Discover.in.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Юрій, молодший син Богдана Хмельницького , народився в 1641 році. Те, що про його життя до того моменту, як він вийшов на політичну арену, ми знаємо дуже й дуже мало, нікого не дивує. Майже про всіх українських політичних діячів того часу можна сказати те ж саме.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Павленко Світлана 

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій Хмельницький | Тест з історії України - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Виконайте тест, щоб перевірити знання з історії України (8 клас). Рік народження Юрія Хмельницького:

# data[].attributes.headline
1. Правобережний гет

# data[].attributes.body
1. Правобережний гетьман
2. Невдалий визвольний похід з поляками , татарами , І. Богуном на Лівобережну Україну

# data[].attributes.attachment_link.title
Павло Тетеря

# data[].attributes.headline
1. Чорна рада, Ніжин

# data[].attributes.body
1. Чорна рада, Ніжин, 1663р
2. Орієнтація на Москву, Московські статті
3. Обмеження автономії Гетьманщини
4. Підтримав визвольний похід П.Дорошенка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
НОВА ІСТОРІЯ УКРАЇНИ (СЕРЕДИНА XVII - ПОЧАТОК XX ст.)

§45. Гетьманування Івана Брюховецького на Лівобережжі

На території Лівобережної України в результаті внутрішньої боротьби серед козацької старшини був обраний гетьманом Іван Брюховецький (1663-1668 pp.).

На початку свого гетьманування І. Брюховецький проводив відверто промосковську політику. Одразу після обрання гетьманом він уклав з Московською державою Батуринські статті 1663 року, ставши першим з українських гетьманів, який поїхав до Москви.
Батуринські статті
У цій угоді підтверджувалися Березневі статті, укладені ще Б. Хмельницьким. Вона також містила нові пункти:

* гетьманська адміністрація зобов'язувалася забезпечувати харчами московське військо в Україні;

* Україна мала повернути московським поміщикам селян-утікачів;

* українським купцям заборонялося ввозити та продавати горілку й тютюн у Московській державі (За "Довідником з історії України").

У вересні - жовтні 1665 року в Москві І. Брюховецькому був наданий титул боярина й передана у володіння Шептаківська волость на Чернігівщині.

Московські статті. 21-22 жовтня 1665 року між І. Брюховецьким і московським урядом був укладений новий договір, що увійшов в історію як Московські статті. Цей договір значно обмежував політичні права України, посилював її військово-адміністративну та фінансову залежність від московського уряду. За Московськими статтями:

* українські міста й землі переходили під безпосередню владу московського царя;

* гетьманському урядові заборонялося всту-пати в дипломатичні зносини з іноземними державами;

* обмежувалося право вільного обрання гетьмана: відтепер вибори мали відбуватися лише з дозволу царя й у присутності московських послів;

* збільшувалася кількість московських військ в Україні, причому український уряд зобов'язувався безкоштовно постачати їм харчі;

* військові гарнізони розміщувалися тепер, крім головних полкових міст, ще й у Полтаві, Кременчуці, Новгороді-Сіверському, Каневі й навіть на Запоріжжі (у фортеці Кодак);

* збирання податків з українського населення (за винятком козаків) покладалося на московських воєвод і всі збори мали йти до царської скарбниці;

* українська церква підпорядковувалася московському патріархові;

* фактично лише козацький стан зберігав свої автономні права;

* заборонялося використання в Гетьманщині фальшивих грошей, якими насильно розплачувалися на українських землях московські військові;

* поверталися королівські грамоти на магдебурзьке право українським містам (забрані за наказом царя), зокрема Києву, Переяславу, Ніжину, Каневу, Чернігову, Почепу, Гадячу, Стародубу, Остру та ін.

Московські статті викликали величезне обурення серед усіх верств українського населення, вони стали головною причиною антимосковського повстання в Гетьманщині, а згодом і загибелі самого гетьмана І. Брюховецького (За "Довідником з історії України").

Наслідки московського договору. На початку 1666 року І. Брюховецький повернувся в Україну, щоб за допомогою генерального підскарбія Р. Ракушки-Романовського упорядкувати фінансові справи держави.

Дуже скоро промосковська політика гетьмана спричинила важкі наслідки для України. Майже в усіх великих українських містах розмістилися російські гарнізони, значно розширилися права царських воєвод, які зосередили у своїх руках ряд військових і фінансових функцій. 1666 року був проведений майновий перепис населення Лівобережної України для визначення розмірів оподаткування.

Усе це викликало величезне незадоволення українського населення московською адміністрацією та гетьманом, який призвів до її появи в Україні. Навіть та частина православного духовенства, яка раніше підтримувала промосковську орієнтацію гетьманів, відкрито запротестувала проти зростання московського впливу. Незадоволення досягло свого апогею після укладення в 1667 році між Польщею та Московською державою Андрусівського перемир'я.

У 1667-1668 pp. на території Лівобережної України відбулися великі виступи проти московських залог у містах. І. Брюховецький, відчуваючи загальне обурення діяльністю московської адміністрації в Україні, вирішив відкрито виступити проти Москви й очолити антимосковське повстання. У січні 1668 року на старшинській раді в Гадячі гетьман висловився за ліквідацію московської влади в Гетьманщині та перехід України під турецький протекторат. Рада прийняла цю пропозицію. І. Брюховецький одночасно вступив у переговори з правобережним гетьманом П. Дорошенком та вислав посольство до Стамбула в складі лубенського полковника Г. Гамалії, генерального обозного І. Безпалого й канцеляриста Кашперовича.

У травні 1668 року гетьманські війська, повиганявши московські залоги з частини українських міст, вирушили визволяти пограничне місто Котельву, яке обложила московська армія під командуванням боярина Григорія Ромодановського.

На початку літа 1668 року на територію Лівобережної України вступили правобережні полки під проводом гетьмана П. Дорошенка. Війська гетьмана Лівобережної України І. Брюховецького стояли табором під Опішнею. Дізнавшись про підхід військ П. Дорошенка, лівобережні козаки виступили проти гетьмана І. Брюховецького й 8 червня 1668 року його вбили.
Іван Брюховецький (Бруховецький) (?-1668)
Народився в невеликому селищі біля Диканьки на Полтавщині. Уперше про нього згадується в реєстрі Чигиринської сотні. Протягом якогось часу 0ув старшим слугою (конюшим) у резиденції Б. Хмельницького, виконував деякі дипломатичні доручення гетьмана.

1659 року під час гетьманських виборів їздив на Запоріжжя, щоб схилити запорожців підтримати кандидатуру Ю. Хмельницького. Залишившись на Запорізькій Січі, був обраний кошовим отаманом, а згодом і "кошовим гетьманом", на посаді якого перебував у 1659-1663 pp. Як умілий оратор і демагог, висунув утопічні соціальні лозунги (зменшення податків, обмеження старшинського землеволодіння), і таким чином став поряд з Я. Сомком та І. Золотаренком кандидатом на гетьманство. У червні 1663 року на Чорній раді в Ніжині за підтримки запорожців, селян, міщан та під тиском московського війська на чолі з Д. Великоганіним Івана Брюховецького обрали гетьманом Лівобережної України. (За "Довідником з історії України")
Персоналії Роман Ракушка-Романовський (Ракущенко) (1623-1703)
Народився 28 березня 1623 року в родині ніжинського реєстрового козака. Брав участь у Національно-визвольній війні 1648-1657 pp. У 1658-1663 pp. був ніжинським сотником, у 1659 році - полковим суддею, а в 1663- 1668 pp. - генеральним підскарбієм. Через вороже ставлення до нього гетьмана Д. Многогрішного був змушений переселитися до Брацлава, де став протопопом міської церкви. Після скинення з гетьманства Д. Многогрішного в 1672 році повернувся на територію Лівобережної України, де в 1676-1703 pp. був священиком Миколаївської церкви в м. Старо-дубі. Саме цій людині приписують авторство "Літопису Самовидця".

(За "Довідником з історії України")
Персоналії Григорій Ромодановський (?-1678)
Був активним військовим і державним діячем. Уходив до складу московського посольства, очолюваного В. Бутурліним, на Переяславській раді 1654 року. У 1654-1656 pp. був одним з воєначальників московської армії у війні проти Польщі. У червні 1659 року очолювані Г. Ромодановським і О. Трубецьким московські війська розбила українська армія під командуванням гетьмана І. Виговського в Конотопській битві. У 1660-х роках шляхом політичних інтриг, розпалювання суперечностей між окремими угрупованнями козацької старшини та прямого силового тиску домагався обрання гетьманом Лівобережної України вигідних для російського уряду кандидатів (І. Брюховецького, Д. Многогрішного, І. Самойловича). Командував московськими військами у війні проти гетьмана П. Дорошенка та під час Чигиринських походів 1677 і 1678 pp. Після поразки в серпні 1678 року московської армії в боях за Чигирин його відкликали до Москви, де він і був убитий під час повстання стрільців.

(За "Довідником з історії України")

﻿

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
гетьманування

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
івана брюховецького

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нова історія україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
середина xvii

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
початок xx ст

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
словник історичних термінів

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Гетьманування Івана Брюховецького на Лівобережжі - НОВА ІСТОРІЯ УКРАЇНИ (СЕРЕДИНА XVII - ПОЧАТОК XX ст.) - Новий довідник історії України

# data[].attributes.attachment_link.description
На території Лівобережної України в результаті внутрішньої боротьби серед козацької старшини був обраний гетьманом Іван Брюховецький (1663-1668 pp.). На початку свого гетьманування І. Брюховецький проводив відверто промосковську політику. Одразу після обрання гетьманом він уклав з Московською державою Батуринські статті 1663 року, ставши першим з українських гетьманів, який поїхав до Москви.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Малахова Ірина Михайлівна

# data[].attributes.attachment_link.title
Руїна | Тест з історії України - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Виконайте тест, щоб перевірити знання з історії України (8 клас). Кого називають "сонцем Руїни" ?

# data[].attributes.headline
1.Гетьман Правобереж

# data[].attributes.body
1.Гетьман Правобережної України
2.Чигирин, сердюки, старшинські ради.
3.Прагнув визволити Україну
4. Визвольний похід на Лівобережну Україну 1668р
5.Гетьман обох боків Дніпра
6. Корсунська угода з Османською імперією 1669р
7. Українсько-татарсько-турецький похід на Львів та Камянець
8.Бучацький мир 1762р
9. Після "визвольних" походів І.Самойловича зрікся булави

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цей контент створено завдяки Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Гетьман П. Дорошенко, його боротьба за об’єднання України. Гетьман Д. Многогрішний. Гетьман Лівобережної Гетьманщини І. Самойлович, його внутрішня і зовнішня політика. Військово-політичний союз гетьмана П. Дорошенка з Османською імперією. Похід султанського війська на Україну. Зречення П. Дорошенком гетьманства. Чигиринські походи турецько-татарського війська. Бахчисарайський мир. «Вічний мир». Перший Кримський похід - Історія України: Довідник для абітурієнтів та школярів

# data[].attributes.attachment_link.description
Гетьман П. Дорошенко, його боротьба за об’єднання України. Гетьман Д. Многогрішний. Гетьман Лівобережної Гетьманщини І. Самойлович, його внутрішня і зовнішня політика. Військово-політичний союз гетьмана П. Дорошенка з Османською імперією. Похід султанського війська на Україну. Зречення П. Дорошенком…

# data[].attributes.attachment_link.title
гетьман Петро Дорошенко | Тест з історії України – «На Урок»

# data[].attributes.attachment_link.description
Виконайте тест, щоб перевірити знання з історії України (8 клас). Де та коли народився П.Дорошенко

# data[].attributes.headline
1. Наказний гетьман&

# data[].attributes.body
1. Наказний гетьман
2. Гетьман Лівобережної України
3.Глухівські статті : розширення прав автономії Гетьманщини
4. Спирався на старшину
5. Кампанійці
6. Звинувачений у зраді проти Московського царства, засланий у Сибір

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Сайт про козаків

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Походив з Козацької родини. Брав активну участь у Національно-Визвольній війні 1648-1657 рр. Уперше про Д. Многогрішного згадано у Зборівському реєстрі у 1649 році, як про військового осавула. У 1665-1669 рр. він став Чернігівським полковником. У 1668 році Д. Многогрішний як противник Андрусівського перемир'я взяв участь у Антимосковському повстанні, яке розпочалось під керівництвом І Брюховецького. Підтримував політику гетьмана П. Дорошенка. У 1668 році Петро Дорошенко призначив Д. Многрішного наказним гетьманом Лівобережної України, оскільки сам був змушений повернутися на Правобережжя. Наступ московських військ під командуванням Г. Ромодановського на Сіверщину (на Ніжин і Чернігів), відсутність військової допомоги від П. Дорошенка, сильні московські залоги в містах, тиск промосковськи налаштованої частини старшини і православного духовенства (особливо Чернігівського архиєпископа Л. Барановича) примусили Д. Многогрішного піти на переговори з царським урядом. У цей час 17 грудня 1668 року на старшинській раді в Новгороді-Сіверську Многогрішний був обраний "сіверським гетьманом". Переговори між московським урядом і Д. Многрішним завершилися укладенням Глухівських статей 1669-ого року.

Про походження та першу половину життя Дем'яна Ігнатовича Многогрішного майже нічого не відомо. У козацькому реєстрі 1649 року його записано у чині військового осавула. У 1651 році загін під його командуванням зазнав поразки від поляків під Кунчицями. У 1668 році він, як чигиринський полковник, бере участь у козацькій раді у Глухові, де гетьман Брюховецький запропонував розірвати з Москвою, прогнати воєвод і перейти під егіду Осяйної Порти. Многогрішний разом з іншими полковниками присягнув проти Москви, але недовго дотримувався присяги. Разом з більшістю старшини він відступився від Брюховецького й зв'язався з П. Дорошенком. Останній, ставши гетьманом соборної України, визволив з облоги Котельву, яку намагався взяти князь Ромодановський, та вигнав князя й усіх московських воєвод. Многогрішний приймав участь у розгромі Брюховецького під Диканькою 17 червня 1668 року й завоював собі довіру з боку Дорошенка. Коли останній був змушений повернутися до Чигирина, він залишив наказним гетьманом Многогрішного із завданням будь-що вигнати воєвод з Переяслава, Ніжина та Чернігова.
Дем'ян Многогрішний та його нащадки користувалися гербом, що мав щит, на якому було зображено перехрещені стріла й меч вістрями додолу.
Але Многогрішний лише чекав нагоди відкрито стати на бік Москви з метою здобути з її допомогою булаву. Він зв'язався з Ромодановським і відпустив московських воєвод, яких тримали під охороною. Крім того, він забезпечив собі підтримку з боку чернігівського архієпископа Л. Барановича, який користувався великим авторитетом в Україні та у Москві. Шлях до булави було проторено. Треба було лише зробити щось таке, що могло бути сприйняте як особисту заслугу кандидата у гетьмани. Многогрішний звернувся до царя з проханням дозволити виборну раду замість зненавиджених народом влєвод. Але це прохання було одразу ж відкинуте. Наприкінці 1668 року Многогрішний скликав надійні загони, очолювані найманими шляхтичами, і під виглядом ради зібрав до Новгорода-Сіверського вірних собі полковників, які були змушені проголосити його гетьманом Лівобережної України. Невдовзі з Москви повернулися посли, яких старшина послала просити в царя вибачення за зраду Брюховецького. Вони привезли грамоту прощення й дозвіл обрати нового гетьмана, бо Дорошенко, згідно з Андрусівською угодою, не міг бути гетьманом одразу Правобережної (польської) та Лівобережної (московської) України.

З березня 1669 року у Глухові генеральна рада знову обрала гетьманом Демка Многогрішного, і він присягнув на вірність цареві. Тоді ж було прийнято нові договірні статті, що ще більше обмежували українську автономію. Многогрішний із старшиною спробував відмовитися від нових статей, однак Москва все ж примусила дати згоду на введення московських воєвод у Київ, Переяслав, Ніжин, Чернігів та Остер з умовою, що вони будуть мати владу лише над своїми гарнізонами й не будуть втручатися ні в суд, ні в якісь інші справи.

Отримавши звістку про те, що Многогрішного обрано гетьманом, Дорошенко відправив на Лівобережжя військо, щоб прихилити народ під свою зверхність. Демко Многогрішний вислав проти нього свої полки і під Рогиньцями загони Дорошенка було розбито, але кампанія продовжувалася до середини вересня, коли Дорошенко повернув військо на Правобережжя, залишивши за собою усю Лубенщину-

15 січня 1670 року запорожці відправили до Многогрішного посланців із зверненням підтримати їхнє прохання до царя знову прийняти їх у підданство. Про це довідався Дорошенко. Він звернувся до Многогрішного з пропозицією єдності та дружби, бо рішення запорожців воювати проти Дорошенка було тверде й одностайне. Многогрішний сам мав претензії до запорожців, бо вони не досить впевнено визнавали його гетьманство, вважаючи його сіверським чи "північним" гетьманом, а не гетьманом усіх козаків. Тому він попередив московський уряд, що запорозькі посли не користуються його довірою і він не може гарантувати їхню відданість цареві. 28 липня цар відіслав грамоту, в якій наказував запорожцям називати Многогрішного запорозьким гетьтманом і жити з ним у любові та згоді.

Користуючись своїм впливом на патриарха Костянтинопольського, Дорошенко вмовив його проклясти Многогрішного. Москва, зі свого боку, доручила московському патріарху Йосафатові зняти це прокляття.

Гетьман Дем'ян Ігнатович Многогрішний

У зв'язку з проблемами, що впали на Дорошенка, Многогрішному вдалося підкорити собі Лівобережжя, "не по-людському й по-тиранському вирубуючи

людей". Підкорене такими заходами населення неприязно ставилося до Многогрішного, і він з метою підвищення особистої безпеки вирішив змінити столицю козаччини. Москва запропонувала йому Батурин й вислала для особистої охорони гетьмана загін стрільців. Відтоді гетьмани почали тримати коло себе московських охоронців, а до Москви бурхливим потоком почали надходити доноси, у першу чергу на Дорошенка, який начебто лаяв московського царя та мав намір піддатися султанові. Многогрішного у доносах звинувачували у тому, що він планує злуку з Дорошенком та перехід під егіду Осяйної Порти, що він вихвалявся побити царських чиновників у Батурині, погрожував повстанням у разі передачі Києва полякам (згідно з перемир'ям 1667 року Київ було залишено за Москвою на два роки, а потім він мав відійти до Польщі, але Москва його вже ніколи не віддала) і т. ін.

Многогрішний справді налагодив стосунки з Дорошенком. Коли польське військо почало грабувати передмістя Києва, Многогрішний дозволив своїм козакам переходити до Дорошенка й захищати Київ. У лютому 1672 року Многогрішний відкрито повідомив московських послів про те, що він примирився з Дорошенком і хотів, щоб цар прийняв Дорошенка "під свою руку". Коли цар допоміг полякам грошима для сплачення жолду війську, що було призначене для боротьби з Дорошенком, Многогрішний обіцяв відібрати ці гроші, коли їх будуть везти з Москви, і піддатися султанові. Скориставшись з цієї інформації, старшина вирішила позбутися осоружного гетьмана, що зловживав владою, нехтував козацькими привілеями, ігнорував її поради та пропозиції, був чужим у їхнім середовищі. Негайно ж у Москву було донесено про все це й запропоновано схопити гетьмана та відправити його до царя. Московський уряд дав на це згоду.

____

Чому отримав прізвище Многогрішний?

Взаємини з козацькою старшиною в Дем'яна Многогрішного не склалися майже одразу після обрання гетьманом. Сам він походив із селян, і цей "холопський син", цілком задовольнявся авторитетом серед "старовинних" козаків. До того ж гетьман узявся проводити ротації: усував із посад нелояльних, а на їхні місця садовив переважно власних родичів. І робив усе "без поради всієї старшини". Причому покладався насамперед на свій компанійський полк - особисту гвардію з найманців.
Вельми невдоволені таким поворотом справ старшини почали писати в Москви на гетьмана доноси. "Карпо Мокрієвич, його войсковий генеральний писар, з іншими своїми товаришами провідав (чи праведно, чи неправедно), що Многогрішний начебто почав чинити таємні кореспонденції з тогобічним гетьманом Петром Дорошенком, знамірюючись, так само як Дорошенко, схилитися під Турецьку державу", - зазначає козацький літописець Самійло Величко.
Гетьмана звинувачували також у тому, що він п'є на бенкетах за здоров'я правобережного гетьмана Дорошенка, ще й інших змушує пити, а напідпитку дозволяє собі говорити таке, що ніяк не могло сподобатися цареві Олексію Михайловичу. Автори одного з доносів перелічили зрадницькі дії гетьмана в 37 пунктах, а наостанок зазначили: "Якби ми записали всі докази Демкової зради, то не помістили б усього не тільки на аркуші, але і на воловій шкурі".
Схожі депеші надсилав із Батурина і стрілецький голова Григорій Нейолов. Тож невдовзі старшини-змовники отримали царський указ, "щоби видали гетьмана Многогрішного, а на його місце поставили собі іншого гетьмана". Стрільцям було велено їх підтримати.

____

В ніч з 12 на 13 березня 1672 року старшина разом із загоном стрільців схопили Многогрішного, зв'язали й повезли до Москви. Оскільки за російським звичаєм завжди переслідували й карали родичів та товаришів звинуваченого, друзі екс-гетьмана поспішили до Москви з доносами, щоб захистити себе від небезпеки. У середині квітня почався суд над Многогрішним. Проти нього було висунуто 38 пунктів

звинувачення, від: "Безперервно він списувався й братерство та дружбу мав велику з Дорошенком і бажав стати підданцем турецького султана", і до: "Посланцеві гетьмана Многогрішного наказано було говорити від Дорошенка про запорожців особливо - коли ми з ляхами маємо воєнну забаву, щоб він не дозволяв їм з Низу в міста виходити і як на цьому, так і на тому боці Дніпра збурення чинити".

Під тортурами він визнав свої зв'язки з Дорошенком, хоч і заперечував зраду. Частина звинувачених прихильників Многогрішного відреклася від нього й підтримала звинувачення, а частина - виправдовувала гетьмана, бо насправді за ним ніякої вини не було, а було бажання об'єднати Україну. За козацьким звичаєм, гетьмана мав судити військовий суд у Батурині, але старшину лякала можливість народних заворушень, і вона запропонувала цареві судити його у Москві. Народ був цим дуже невдоволений, про що свідчив Ромодановський. Дорошенко, довідавшися про суд над Многогрішним, написав київському воєводі, що у його зв'язках з Многогрішним не було нічого ганебного чи підступного, ніяким чином це не торкалося царської честі. Та цей лист лише зашкодив Многогрішному. Його було засуджено до страти, але перед виконанням вироку цар явив милість й вислав Демка на вічну каторгу до Сибіру разом із родиною та прибічниками. Гетьман потрапив до Селенгинська, де його записали до "боярських дітей", а потім до Іркутська (у 1674 році), де він перебував у неволі до 1682 року. У 1684 році на вимогу Самойловича його знов було посаджено до Селенгинської в'язниці, та невдовзі відпущено.

Жив він на засланні досить довго. Відомо, що у 1688 році він разом із сином Петром приборкував повстання східних бурят, а у 1691 році вів переговори з богдейцями. На цьому всі звістки про нього зникають.
Поштова марка України, присвячена гетьману Дем'яну Многогрішному (2002)
Додаткова інформація про Многогрішного:

У Вікіпедії - дивитись

На гайдамаках - дивитись

Українці в світі - дивитись

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
многогрішний

# data[].attributes.attachment_link.title
Дем'ян Ігнатович Многогрішний

# data[].attributes.attachment_link.description
Кортко про Многогрішного: Походив з Козацької родини. Брав активну участь у Національно-Визвольній війні 1648-1657 рр. Уперше про Д. Многогрішного згадано у Зборівському реєстрі у 1649 році, як про військового осавула. У 1665-1669 рр. він став Чернігівським полковником. У 1668 році Д. Многогрішний

# data[].attributes.headline
1. Гетьман Лівобереж

# data[].attributes.body
1. Гетьман Лівобережної України
2. Бунчукове товариство
3. Стабілізація економічного життя
4.Піднесення культурного життя
5. Намагався приєднати Правобережну Україну.
6. Домігся зречення П.Дорошенка
7. Проголосив себе гетьманом обох боків Дніпра
8. Протистояв туркам і Ю.Хмельницькому під час Чигиринських походів 1677-1678рр
9. "Великий згін" 1678- 1779рр
10. Звинувачений у невдалому поході Москви У Крим

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Інтернет-видання "Полтавщина"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Серед багатьох історичних персонажів української козацької минувшини дивним чином загубився один із найцікавіших персонажів кінця доби Руїни та передмазепинської доби гетьман Іван Самойлович, який, отримавши державну владу в часи повної руйнації країни, залишив її спокійною та економічно стабільною напередодні економічного і культурного злету, що стався за його наступника Івана Мазепи. Цьогоріч з ініціативи Українського інституту національної пам'яті згідно з Постановою Верховної Ради України "Про відзначення пам'ятних дат і ювілеїв у 2020 році" 400-річчя від дня народження гетьмана України Івана Самойловича, життя і діяльність котрого нерозривно пов'язане зі славним козацьким Полтавським краєм, відзначається на державному рівні. То що ж це за людина, які його роль і місце в історії України та Полтавщини зокрема?

Портрет гетьмана Івана Самойловича. Невідомий художник. ХІХ ст. З колекції К.М. Скаржинської

Людина "в письмі козацькім розумна та до людей чемна і прихильна"

Іван Самійлович Самойлович - військовий державний і політичний діяч, Гетьман України, реформатор. Так характеризують його дослідники історії України. У низці джерел як рік народження називають 1620-й.Також більш-менш точно відомі число і місяць народження завдяки уродженцю Полтави, українському поету барокової доби Іоанну Величковському. Він у 1687 році підніс гетьману ікону із зображенням Іоанна Кущника - небесного покровителя Самойловича та власноруч написаний на його честь панегірик. Частина істориків стверджує, що народився майбутній гетьман між 8 і 22 січня. Адже в ті часи під час хрещення давалося ім'я святого пошанування, а день пам'яті святого Іоанна Кущника відзначався 15 січня. Іван Самойлович народився в родині священика і, найвірогідніше, був охрещений батьком у день свого народження - тобто саме 15 січня. До речі, народження в родині священика недоброзичливці закидали йому все життя, називаючи Поповичем.

Місцем народження стало містечко Ходорків (нині Житомирська область). Невдовзі, близько 1640 р. родина переїжджає у містечко Красний Колядин Прилуцького полку. З огляду на загальну ситуацію в Речі Посполитій того часу та ставлення польської шляхти до православ'я висловимо припущення, що сталося це через гоніння на православ'я та православних священиків у польській державі. Опосередковано на таку версію вказує і Самійло Величко у своєму Літописі, говорячи про "тогочасну руїну та розорення".

Мав братів Василя, Мартина та Тимофія. Навчався в Києво-Могилянському колегіумі, але, на відміну від них, відмовився від кар'єри священика, віддавши перевагу військовій. Козацький літописець Самійло Величко характеризував гетьмана як людину "в письмі козацько-руськім справну, розумну". Стосовно інших чеснот - "гарну вродою" та "до людей чемну і прихильну".

Очевидно, що саме освіта та згадані Самійлом Величком якості сприяли призначенню писарем Красноколядинської сотні. Трапилося це не без сприяння впливових родичів та покровителів, серед яких був генеральний писар Степан Гречаний. Можливо, завдяки зв'язкам навесні 1662 року Самойловича призначають сотником Веприцької сотні Зіньківського полку (нині село Веприк Гадяцького району Полтавської області). Восени цього ж року обирають сотником Красноколядинської сотні Прилуцького полку. Самойлович обіймає цю посаду до 1665 р.

Участь у антимосковському козацькому повстанні. Звільнення його учасників із Сибірського заслання

У 1665 році згадується як наказний полковник Прилуцького полку і заступає під час походу полковника Дмитра Чернявського. У 1663 р. на Ніжинській раді виступив як прибічник гетьмана Івана Брюховецького. За його наказом влітку 1665 року разом зі стародубівським полковником Л. Острянином очолює козацьке військо в поході під Смоленськ. Там здобуває дві перемоги над польським військом під Гомелем та Кричевим. Саме за ці перемоги, на думку деяких дослідників, під оруду Івана Самойловича було віддано кінний найманий полк, а невдовзі - урядування в Чернігівському полку: у 1665-1666 рр. обіймає посади полкового осавула, а в 1666-1668 - полкового судді. Одночасно як наказний полковник заміняє на посаді чернігівського полковника Дем'яна Многогрішного, із котрим мав добрі стосунки. А в 1668-1669 рр. Іван Самойлович - уже полковник Чернігівського полку. У 1668 р. разом зі старшиною Чернігівського полку, полковими обозним Савою Посудевським, суддею Марком Артемовичем та писарем Леонтієм Артемовичем Полуботком Іван Самойлович взяв активну участь у антимосковському повстанні гетьмана Івана Брюховецького. Брав участь у таємній старшинській нараді, на якій було вирішено розпочати повстання, а 29 січня осадив у Чернігові московського воєводу Андрія Толстого: "зрадник чернігівський, козацький полковник Івашко Самойлов, зібрав у Чернігові чернігівський полк з усіх містечок... і з сіл козаків і мужиків, і зі зрадником чернігівським війтом з Гришкою Івановим, і з бурмістри із усіма міщани ... з ... великого государя ратними людьми осадили міцно ...і з гармат і з малої рушниці стріляють безперестанно", - так московський воєвода Толстой сповіщав про ці події московського царя. На цей факт із біографії гетьмана досить чітко вказує російська дослідниця Тетяна Таїрова-Яковлєва.

Після обрання лівобережним гетьманом свого колишнього патрона, чернігівського полковника Дем'яна Многогрішного стає генеральним суддею. Показав себе як успішний дипломат: вирушив до Москви на чолі козацької делегації, домігся повернення гармат та звільнення засланих раніше московським царем до Сибіру козаків - учасників повстання Івана Брюховецького.

Гетьманування: наведення ладу у земельних справах, бої з турками

На Конотопській раді в Козачій Діброві 17 червня 1672 року обраний Гетьманом України. Гетьманування розпочинає з усебічної підтримки православ'я й упорядкування земельних питань на підлеглій території. У архівах збереглися універсали гетьмана на підтвердження прав на володіння різними маєтностями, виданих як представникам козацької старшини, так і монастирям. 1 липня 1672 року датовано одразу два його універсали: Лубенському Мгарському Спасо-Преображенському монастирю підтверджено права на володіння селами В'язівки, Ольшанка, Лука, Хитці, Піски та іншими маєтностями. 22 липня гетьман наказує лубенцям повернути захоплені раніше у лубенського писаря Хоми Тризни його маєтки. Не обійшов стороною новообраний гетьман і Густинський монастир, якому 4 серпня було видано універсал про підтвердження його прав на село Дейманівку та монастирські млини. 29 серпня Самойлович надав Полтавському Преображенському жіночому монастиреві Шутиківський та Крупчишин млини, які знаходилися на Будиській греблі біля річки Ворскла.

План одного з маєтків гетьмна І. Самойловича в с. Новосілки та суміжних земель. Серпень 1685 р.

Загалом друга половина XVII ст. у політичному та військовому плані пройшла для Лівобережної України спокійно. Але вже на початку січня 1673 року ситуація ускладнюється - татари підійшли під Чигирин, стоять під містом та мають намір перейти на лівий берег Дніпра - під Гадяч. Вже на початку липня Іван Самойлович на чолі тритисячного війська заходить до Гадяча. На певний час Гадяч стає гетьманською резиденцією і 21 липня гетьман іще перебуває тут. Цим числом датований його універсал про підтвердження прав гадяцького протопопа Григорія Бутовича на збір повинностей від жителів сіл Сари та Крутки. Згодом, уже перебуваючи в Батурині, отримує вісті від кошового отамана Запорізької Січі Івана Сірка про намір татар напасти на Полтавський полк. Однак рік усе ж минув спокійно. Головним досягненням 1673 року і особисто гетьмана Івана Самойловича можна вважати значний приплив населення на Лівобережну Україну з Правобережжя, завдяки чому не лише виникали нові містечка, а й значно збільшувалося населення уже існуючих. Саме в цей період української історії виникли чи значно поповнили своє населення містечка Поворскля і Поорілля: Маячка, Нехвороща, Канави, Орлик, Сокілка, Царичанка, Китай-Город, Білики, Кобеляки, Старі та Нові Санжари. Сюди у 1673 році переселилася велика кількість населення Уманщини. Основною причиною переселення людності Правобережжя до містечок Лівобережної Гетьманщини був страх перед турками і татарами, які тоді безборонно хазяйнували на правому березі Дніпра.

31 грудня, в останній день 1673 року, гетьман Іван Самойлович вирушає з військом із Батурина у похід на Правобережну Україну. Має на меті наведення порядку на Правобережжі. Військо рухалося територією Лубенського полку і переправилося на правий берег біля Пивогірського монастиря.

У березні 1764 року у м. Переяславі була скликана козацька рада, на якій офіційно склав клейноди Михайло Ханенко. Тож булаву гетьмана обох берегів Дніпра вручили Івану Самойловичу. Переяславська рада 1674 року була не просто політичною акцією: правобережні полковники справді визнали владу Івана Самойловича як гетьмана і Правобережної, і Лівобережної України і виконували його накази. Одночасно гетьман намагався підтримувати добрі стосунки із Запорізькою Січчю. На початку січня 1675 р. відправляє на Запоріжжя з листом козака з Лохвиці. У листі до Івана Сірка та січового товариства висловлює сподівання на те, що бажання січового товариства та кошового отамана володіти Келебердою (нині Кременчуцький район Полтавської області) справдиться.

Ситуація на Правобережжі, куди вступили польські війська, ускладнювалася. Тож, Іван Самойлович має на меті перешкодити походу татар на землі лівобережної Гетьманщини. Для цього відправляє тисячне кінне військо "розных полков с полдве тысячи человек" під орудою генерального хорунжого Григорія Коровки під Лубни "для осторожности сего краю и для остраху неприятелю".

У жовтні 1675 року Петро Дорошенко складає присягу на вірність московському царю. Звісно, що факт визнання царської влади Петром Дорошенком мав викликати досить різку реакцію Туреччини, яка вважала останнього своїм васалом, а землі Правобережної України залежними від волі турецького султана. 30 грудня 1675 і 4 січня 1676 рр. полтавський полковник Павло Семенович Герцик двічі повідомляє гетьмана про татарські новини, здобуті новосанжарськими козаками. Ті наприкінці 1675 року ходили під Очаків, де здобули полоненого, який на допиті розповів про наміри турецького султана та кримського хана іти з військом на лівий берег Дніпра.

Тож Іван Самойлович тримає свої війська біля Дніпра. Навесні 1677 р. турецьке військо звичним шляхом вирушило в похід на Україну. Тим часом гетьманською адміністрацією робиться усе, щоб підготувати Чигирин до облоги. 4 серпня турки розпочали облогу міста. Іван Самойлович на чолі війська у цей час перебуває неподалік річки Артополот (нині село Качанове Гадяцького району) - "за Ромном над рекою Пслом, от Ромна верст с двадцать с пять, а от Днепра будет верст со сто".

16 серпня гетьманський табір перебазовується до річки Солониці під Лубнами. Наступного дня Самойлович відправляє з-під Снятина до Чигирина тисячний полк сердюцької піхоти, наказує поспішати удень і вночі. 20 серпня цей загін переправився через Дніпро поблизу Вереміївки і, пройшовши понад Тясмином через луки і ліси, з прапорами і барабанним боєм вранці увійшов до обложеного міста. 24 серпня до Дніпра підійшли й загони Івана Самойловича, і того ж дня розпочалася переправа козацького війська на правий берег Сули. Намагаючись якнайскоріше переправитися, гетьман наказує доправити на Бужинський перевіз усі наявні судна з-під Кременчука і Воронівки, але туркам вдалося зашкодити цим планам, поставивши у найвужчому місці, де планувалася переправа, гармати і, не пропустивши флотилію, відкривши шалений вогонь. Козаки змушені були відступити і переправляти човни по суші. Намагаючись укріпити правий берег Дніпра, турки виставили артилерію - шість гармат знаходилося на кургані за пів версти від берега, але через далеку відстань вони не змогли зашкодити. Десять гармат стояли у самому Бужині. Натомість, за наказом Івана Самойловича, навпроти згаданих гармат було велено встановити наявну в таборі артилерію, сховавши її за очеретом і чагарником, і стріляти у відповідь. 25 і 26 серпня відбувалася активна гарматна перестрілка. На козацькій раді вирішено того ж дня обладнати наплавний міст або виготовити пороми і переправити за Дніпро три чи чотири тисячі піхоти для зайняття плацдарму для наступу. Послати ж вирішили козаків Ніжинського і Полтавського полків на чолі з полковниками. Переправа розпочалася у ніч на 27 серпня о третій годині ранку. Визначені передовими полки були посаджені на човни і відпущені за течією. Невдовзі вони пристали до острова на Дніпрі і, висадивши козаків, вирушили за новою партією війська. Звичайно, що повністю безшумною переправа не була, але сполохані турки відступили, а тим часом козацьке військо, розділившись на дві частини, відбивалося від ворога і одночасно займалося спорудженням шанців. Переправа відбулася 27 серпня, після чого гетьман відіслав охотницьких полковників Іллю Новицького та Якова Павловського з кількома десятками компанійців для захоплення полонених та збору відомостей про турецьке військо. Втім, операція була невдалою: полонені своїм криком сполохали турецьке військо, викривши компанійців, які переслідувані ворогом, змушені були чимдуж відступати до табору. 28 серпня розвідку проводили уже більш звичні до цього козаки Полтавського полку, до яких приєдналися і козаки охотницьких полків.

Результатом цих подій стало те, що після невдалого для себе бою турецька армія під командуванням Ібрагім-паші Шайтана змушена була відступити від Дніпра, а 29 вересня турки розпочали відступ і від Чигирина, таким чином знявши облогу з гетьманської столиці. Переслідувати ворога відправили полки компанійських полковників І. Новицького та Я. Павловського, полтавського полковника П. Левенця та ніжинського М. Борсука. Ряд джерел відзначають важливу роль у блискучій перемозі над турками під час першого чигиринського походу полтавського полковника Прокопа Левенця.

Успішна кампанія однак не призвела до закінчення війни з Туреччиною, завершився лише перший її етап - перший Чигиринський похід. Невдача спонукала турків до нового походу. Остерігаючись швидкого турецького наступу, 17 квітня козаки Самойловича вирушають у напрямку Лубен. Ситуація ставала все загрозливішою. Гарнізон Чигирина поповнюється новими силами. 12 травня до Чигирина прибуло шість тисяч козаків Гадяцького полку на чолі з полковником Федором Криницьким. Також гетьман спрямував до Чигрина Ніжинський і Лубенський полки, які 19 червня розпочали споруджувати глибокий рів, восьми сажнів глибини. Сам Іван Самойлович 16 травня стоїть табором під Ромнами, звідки цього ж дня віддає наказ охочекомонному полковникові Іллі Новицькому вирушити на з'єднання з Лубенським та Миргородським полками. 3 липня загони Самойловича перейшли двома мостами Сулу і підійшли до Дніпра біля Бужинської переправи. Переправа через Сулу зайняла 4 дні.

Друга облога Чигирина розпочалася 8 липня 1678 року. Ще о десятій годині ранку було помічено авангард турецької армії, який намагався раптово вдарити на сторожу, але отримав достойну відсіч. Основне ж турецьке військо, очолюване візиром Мустафою, підійшло до міста 10 липня. Після того, як зірвався пороховий погріб у Чигиринському замку, полковник полтавський Прокіп Левенець "з полком своим и из инним многи охочим товариством хотел вдарити на обози Турецкие", але гетьман І. Самойлович заборонив йому це робити. 11 серпня туркам все ж удалося здолати укріплення нижнього міста і увірватися до нього. Захисники Чигирина намагалися перейти на інший бік Тясмину, але перевантажений міст не витримав і впав - загинуло чимало людей, у тому числі полковник Гадяцького полку Федір Криницький та багато його козаків.

Після падіння міста козаки відступили до Бужинської переправи. Услід рушили турецький візир та кримський хан. Того дня військо дійшло до Гниловоди, де заночувало і наступного ранку розпочало рух до Бужина. Козаки, бажаючи помститися за чигиринську поразку, 16 серпня напали на турецьке військо. Бій був жорстокий, але для турків невдалий. Поранення отримали призвідці козацької атаки полтавці Прокіп Левенець і Федір Жученко, які найбільше відзначилися в бою і були натхненниками перемоги. Того ж дня, з метою охорони Лівобережжя від ворога та перехоплення втікачів на Правобережжя, Іван Самойлович наказує полковникам І. Новицькому та Я. Павловському розташувати козаків компанійських полків у придніпровських містах - Вереміївці, Жовнині, Чигирин-Діброві та Кременчуці.

Після переправи на лівий берег, гетьман продовжує і далі опікуватися правобережними територіями, намагаючись врятувати від знищення населення Правобережжя та не допустити переходу турків на лівий берег Дніпра. Для захисту Канева від татар відправляє на кілька сотень найманого сердюцького війська. Однак ті не встигли переправитися через Дніпро до підходу татар і зупинилися на лівому березі Дніпра. Тож, Іван Самойлович віддає 4 вересня наказ полковникові Іллі Новицькому про відправку до Канева двох сотень козаків його полку. Невдовзі надійшла нова інформація про складне становище міста. Тому, того ж таки 4 вересня, гетьман наказує канівському полковнику Давиду Пушкаренку та охочекомонному піхотному Григорію Короткевичу переселити жителів міста на лівий берег Дніпра. Ситуація, що склалася, була досить небезпечною. Турки у будь-який час могли вирушити на Лівобережжя. Гетьман постійно отримував повідомлення про дії ворога, очікував нового військового походу турецької армії в Україну у напрямку Києва. Відтак готувався до оборони: уже на початку нового, 1679 року козацькі загони розташовуються біля Дніпра по містах від Ірклієва до Миргорода. Були здійснені усі засоби безпеки перед новою татарською загрозою. І не даремно. Уже 26 січня розпочався новий похід. Колишній гетьман Юрій Хмельницький у спілці з чотирма білгородськими солтанами та кримськими татарами перейшов Дніпро неподалік Черкас. Дізнавшись про це, назустріч йому вирушили Миргородський та Полтавський полки. Очолюваний Прокопом Левенцем Полтавський полк підійшов до Дніпра, розбив татарську орду під Жовнином, відтіснив її до Лукомля. 8 лютого гетьман відряджає на правий берег військо, поставивши наказним гетьманом свого сина Семена. Той витіснив загони заколотника Павла Яненка з Корсуня, зайняв Мошни, Драбівку, Черкаси і Жаботин, звідки вивів їх населення на лівий берег Дніпра. У ніч з 3 на 4 березня Семен Самойлович захопив Корсунь, 4 березня, рухаючись лівим берегом Росі у напрямку Дніпра - Дереньківку, Дробівку та Мошни, а Гадяцький полк зайняв Жаботин і зустрівся з військом наказного гетьмана наступного дня біля Черкас.

Цього ж року Івана Самойловича, очевидно, більше цікавить приведення до ладу підвладної йому території. Влітку 1680 року проводив обміри земель, розпочавши від слобідських міст і до Дніпра. Того ж року на правому березі Дніпра "з Турками граница учинена...".

Татари продовжували набіги на українські землі, щоправда, лише невеликими загонами. Дізнавшись про один із таких набігів, гетьман Іван Самойлович 6 лютого 1681 р. наказує охочекомонному полковнику Іллі Новицькому перевести полк у район Ірклієва та Кропивни для знешкодження чати немирівських татар. Однак, попри швидку реакцію гетьмана та відправку війська для перехоплення татарської чати, остання усе ж таки встигла просунутись у землі Лубенського полку. Лубенський полковник тоді ж повідомляв гетьману про появу чати на землях полку, в околицях містечок Домонтова та Піщаної. Отримавши цю звістку, гетьман негайно, 8 лютого повідомляє полковнику І. Новицькому про пересування чати в межах Лубенського полку та наказує її перехопити.

На початку 1685 р. сталася важлива подія в економічному житті Гетьманщини - впровадження орендних відносин: у лютому гетьман Іван Самойлович дозволяє "полками и сотнями" аренди "закуповати кто похочет".

Самойлович бере курс на централізаційну політику, зміцнює владу гетьманської адміністрації у регіонах. Передусім, у приорільському краю. Адже сюди переселили велику кількість людей з Правобережжя, тож край потребував упорядкування. Тому, коли перед Різдвом 1686 року отримав звістку про те, що козаки орільських містечок без будь-чийого дозволу погромили кримських послів , Іван Самойлович приймає досить кардинальне рішення. Він наказує полтавському полковнику "за тую их своеволю, ...всех сотников Орелских от урядов их поотставляти, а на местца их з инших городов полку Полтавского добрих и справних молодцов понасилати. Що гди по приказу Гетманском учинилося...". Однак це була явна помилка. Люди, не будучи пов'язані з вказаною місцевістю ніякими зв'язками, не знаючи місцевих звичаїв, не змогли упоратися з керуванням краю. Місцеве населення пише скаргу на нових сотників і заперечує пограбування кримських послів. Очевидно, жителі орільських містечок довели свою непричетність до згаданих подій, тому що 11 квітня Іван Самойлович відміняє своє розпорядження.

Одночасно гетьман продовжує розвивати таку прибуткову галузь економіки, як оренди. 1 березня підписує Універсал про встановлення в Україні оренд на продаж спиртних напоїв, дьогтю, тютюну та на млини, кошти з яких мали піти на утримання війська. Так, лише з названих оренд на території Лубенського полку у 1686 р. обивателі мали сплатити до державної скарбниці 17 тисяч золотих.

Ікона "Деісус", що належала гетьману І. Самойловичу

Оправа Євангелія, що належало гетьману Івану Самойловичу

Дискос, що належав гетьману Івану Самойловичу. Невідомий майстер. 1686 р.

Потир, що належав гетьману Івану Самойловичу. Невідомий майстер. 1686 р.

Срібна тарілка, що належала гетьману І. Самойловичу.

Невдовзі підписавши "Вічний мир" із Польщею, Московське царство увійшло до складу так званої антитурецької Священної ліги і взяло на себе певні зобов'язання, як-то: збройна підтримка держав ліги - Польщі, Австрії та Венеції у їх війні з турками.

Іван Самойлович також отримує царський указ із наказом іти в похід на Крим. Вирушив з Батурина у кінці квітня. Потому зупинився із частиною городових та охотницьких полків біля Гадяча, де провів великі військові маневри, а на початку травня на чолі 50-тисячного війська, у складі якого були дев'ять городових, два компанійських і один сердюцький полки, вже стояв під Полтавою. Тут протопресвітер Успенського собору міста, український поет Іоан Величковський підніс Івану Самойловичу ікону із зображенням покровителя гетьмана Іоанна Кущника та панегірик, присвячений гетьманові.

Незабаром вирушає з Полтави, залишивши тут невелику частину війська для охорони Лівобережжя. Розосередивши козаків уздовж Дніпра та на території Полтавського полку як прикордонного поряд із Диким Степом. 2 червня московське і українське війська зустрілися на лівому березі Орелі неподалік Самари. 150-тисячне військо вирушило у напрямку Перекопу. Однак похід був невдалим. Татари підпалили степ. Час для походу обрано невдалий - коні залишилися без трави і води. Невдовзі московські загони і військо гетьмана мусили повернути назад.

Віроломний арешт Самойловича і заслання до Тобольська на Московщині

Провал Першого Кримського походу був настільки очевидний, що московський князь Голіцин негайно почав шукати вихід зі становища. Князь мав напружені відносини з гетьманом, бачив у ньому явного противника походу. Відтак, вирішив зробити винуватцем невдачі. Водночас, гетьманом була незадоволена і частина козацької старшини. 7 липня, вже повертаючись з походу, на річці Кілчені з намови Голіцина частина генеральної старшини написала донос на гетьмана до Москви, у якому звинувачувала його у ... підтримці татар та підпалі степу! 21 липня війська переправилися через річку Коломак і стали табором на її правому березі неподалік Полтави: "лагерь,... состоял тогда в одной мили от Полтавы, при реке Коломаке, на пространном поле". Того ж дня В. Голіцин отримав царську відповідь на донос. Гетьманську ставку негайно оточили двома московськими полками. Гетьмана і його сина Якова московити арештували 23 липня. Але арешт Івана Самойловича спричинив антимосковські козацькі виступи. Зокрема, повстали козаки Гадяцького полку. Свідчення про антимосковські повстання знаходимо у літописі Лубенського Мгарського монастиря.

Так зійшов з політичної арени Іван Самійлович Самойлович - гетьман, який зміг стабілізувати в Україні політичну ситуацію, зміцнити економіку і завершити добу Руїни. Помер гетьман у 1690 р. на московському засланні - в Тобольську. Сумна доля спіткала і його синів: старшому - Григорію - відрубали голову 11 листопада 1687 р. у Севську, молодший - Яків помер у 1695 році в Тобольську.

Володимир МОКЛЯК, заступник директора Полтавського краєзнавчого музею імені Василя Кричевського з наукової роботи, заслужений працівник культури України (для Північно-Східного відділу Українського інституту національної

# data[].attributes.attachment_link.title
Забутий гетьман Іван Самойлович

# data[].attributes.attachment_link.description
Серед багатьох історичних персонажів української козацької минувшини дивним чином загубився один із найцікавіших персонажів кінця доби Руїни та передмазепинської доби гетьман Іван Самойлович, який, отримавши державну владу в часи повної руйнації країни, залишив її спокійною та економічно стабільною напередодні економічного і культурного злету, що стався за його наступника Івана Мазепи.

# data[].attributes.body
1. Руїна - це ...
2. Розкол Гетьманщини - 1663р
3. Андрусівське перемир'я 1667р
4. Вічний мир 1686р

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Малахова Ірина Михайлівна

# data[].attributes.attachment_link.title
Руїна | Тест з історії України - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Виконайте тест, щоб перевірити знання з історії України (8 клас). Кого називають "сонцем Руїни" ?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Пізнаємо історію!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
16 травня 1686 р. у львівській резиденції короля Яна Собеського підписано "вічний мир" між Польщею й Московською державою (із польської сторони - воєвода познанський, дипломат Кшиштоф Гжимултовський, із російської - канцлер і начальник Посольського наказу князь Василь Голіцин). Договір, що мав на меті протидію татарським набігам, було укладено на основі Андрусівського перемир'я 1667 р.
Річ Посполита визнала за Московським царством Лівобережну Україну, Київ, Запоріжжя, Чернігово-Сіверську землю та Смоленськ. Поляки отримали 146 тис. руб. компенсації за відмову від претензій на Київ. Північна Київщина, Волинь і Галичина відійшли до Польщі.
Південна Київщина і Брацлавщина від річки Тясмин, де лежали міста Ржищів, Трахтемирів, Канів, Черкаси, Чигирин (землі Козацької республіки), спустошені турецько-татарськими й польсько-шляхетськими нападами, мали стати "пусткою" - нейтральною територією між Московією й Річчю Посполитою.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ганна Черкаська

# data[].attributes.attachment_link.description
16 травня 1686 р. у львівській резиденції короля Яна Собеського підписано "вічний мир" між Польщею й Московською державою (із польської сторони - воєвода познанський, дипломат Кшиштоф Гжимултовський, із російської - канцлер і начальник Посольського наказу князь Василь Голіцин). Договір, що мав на меті протидію татарським набігам, було укладено на основі Андрусівського перемир'я 1667 р.

# data[].attributes.headline
Параграфи 21-25

# data[].attributes.body
Параграфи 21-25