# data[].attributes.body
Fa temps de neu i a fora venteja. El buscall encès il.lumina la sala i aixaldes esvalotades peten. El Pla de Corts, imponent, s’estén al meu finestral.

Diu l’Emma que recordar és tornar a viure. Recussiro, doncs, entre pensaments i em decanto per camins de l’oest. Obro el calaixet xilè i l’aire s’omple d'olors a coriandre, a marraqueta calenta, a pastís de choclo i a piure. Olors de curanto sorgit de la terra, de chimichurri i de mate. De tardes de pluja i sopaipilla.

Acluco els ulls i em deixo portar. El cel es tenyeix de vermells i Collegats, a pleret, va esvaint-se. La Geganta es va fent mar, es fa oceà i es fa Pacífic. Quina posta de sol i quina badia! La Geganta dorm com un soc i ni s’adona que ja l’he deixada, que som a Valparaíso.

Paro compte no caure i em disposo a resseguir els teus racons, com si fos ahir. Valparaíso són carrers trencats i casetes de colors, places enceses de vida i gossos escarransits de misèria. És roba esparracada pel vent i nenes uniformades amb trenes. Valparaíso és història d’amor inacabada, canalla fent volar estels, cambuletes a la sorra. És un tarrabastall de sorolls i és “Sebastiana”, refugi del poeta Neruda. Són grafits enfilats i carreteres impossibles. Crits de mercat, botzines de vaixell, ascensores centenaris…

Valparaíso mira al mar, infinit, sempre avesada a ell, abraçats en aquest vaivé que tot ho porta, que tot s’ho emporta.

El caliu del foc ve a retrobar-me i obro els ulls. Tot és quiet. Ha començat a nevar, per fi...

# data[].attributes.body
Sempre havia volgut escriure una gran dedicatòria, i ara que, per fi, havia acabat d'escriure la seva gran opera prima, la pàgina de la dedicatòria la turmentava.
"A la mare, pel seu suport incondicional" - massa gastada.
"Al Carles, per ser-hi sempre" - excepte des que va deixar-la.
"Al Joan i la Carla, les perles de la meva vida" - massa paternalista.
"A la Srta Juclà, per no haver-se'n sortit de desanimar-me amb la literatura" - massa rencorosa...
L'editor no s'hi volia posar perquè, segons deia, és la pàgina més personal del llibre "li has d'oferir a aquella persona sense la qual no l'haguessis pogut escriure".
Va tancar els ulls i es va recorzar al respatller de la cadira una llarga estona. Finalment va agafar el bolígraf i posant-lo sobre el paper es va deixar anar per la inèrcia:
"A mi mateixa, perquè sempre m'ha fet il·lusió"

Marina

# data[].attributes.body
Un peu de cigne, com el de l’ànec, és una temible garra palmejada. En travessar la merda de cigne i el fang, aquestes urpes s’emplenen de greixum i pestilència. Ningú a la història del món, excepte un altre cigne, no ha gosat arrencar el peu d’aquest majestuós animal mentre encara estava enganxat al seu propietari. Els peus, a més, s’assemblen als ratpenats pel seu color i textura malaltisses.

Avançant cap al nord en la vida esgarriada d’aquest il·lustre membre dels anàtids anserins, es troba tota una civilització d’animals llegendària, esquitxada -mai millor dit- de merda de cigne i escorça verda de llacuna eutrofitzada. Es tracta d’una expressió banal, “escorça d’estany o de llacuna”, una que s’ignora fàcilment, però que si es mira més de prop, s’acaba convertint ràpidament en una "sopa verdosa d’algues pudentes". Els cignes mengen herbes, càrex i liles d’aigua, cadascuna d’elles repletes d’algues llefiscoses. També mengen exquisits insectes, cargols i gambetes fresques -de Dénia o de Palamós, què us penseu!- si en tenen a la vora.

La pudor d’estany tampoc no ajuda: algues en descomposició, merda de cigne, merda de peix, merda de granota, mitja llauna de cervesa d’algun adolescent fotut, plàstic, residu fotosintètic, un preservatiu, més algues, bombolles permanents, fragments d’hexàgon alliberats de la seva corresponent pilota de futbol, ​​diversos cadàvers d’artròpodes… Tots lligats al cigne en un estúpid viatge “sura que suraràs” travessant el seu Mar Menor particular.

Els cignes mengen capgrossos. Un cigne deglutirà escoles senceres d’amfibis larvaris. Què dic escoles! Instituts de quatre línies! Els processarà i els farà cagar, i de vegades s’asseurà a la merda o s’hi passejarà per sobre. I aquí estem!. Qualsevol persona que afirmi que un cigne és una criatura majestuosa i noble no ha vist mai un cigne de ben a prop.

Els cignes us atacaran sense pietat si us acosteu a la cria o al seu niu, o si esteu intentant mantenir una conversa amb la seva parella. Han posat punts en els seus becs, que s’assemblen a les dents, però en realitat s’assemblen més a la serra de mà d’un lampista. Si intenteu fer una foto del cigne, a una distància imprudent, de ben segur us mostrarà les bondats del seu bec. Massa atenció excita a un cigne. Poca atenció et pot costar un ull, mitja orella o una semi-castració immediata. El cigne té el coll llarg per arribar, amb un moviment ràpid i precís, a qualsevol apèndix susceptible d’ésser arrencat d’una mossada. No dubteu, ni un sol instant, que us donarà un cop de peu fàcilment fins a l’alçada de la cintura. El cigne et mossegarà i esgarrarà la teva carn (recordeu allò de la garra?) amb les seves potes, amb el bec o amb els esperons ossis de les seves enormes i poderoses ales. I ho farà amb la facilitat amb què un estudiant desconnecta d’una classe d’Història.

Els cignes s’uneixen per a tota la vida, que potser són deu o quinze anys humans. Algú va trobar un cigne una vegada i en tenia vint-i-quatre. Probablement havia estat aparellat de per vida, amb una única parella, la qual cosa va fer que tothom en parlés als diaris, a les xarxes i notícies d’àmbit estatal. Un octogenari, amb la llibertat que proporciona l’experiència vital i el bolquer diürn, va encertar a assenyalar que aquest cigne ni tan sols era prou gran per tenir hipoteca d’una casa pròpia i, que per estar en boca de tothom, ja podia ser-hi per una qüestió de promiscuïtat, que sempre dóna més joc i resulta més cinematogràfic. El cigne encara no coneixia la vida suficientment com per hiperventilar en silenci al seu llit, llegint literatura eròtica per a cignes, d'aquella que es llegeix amb una sola mà. El cigne no tenia llit. El cigne era massa estúpid per tenir un llit i si ho fes, de ben segur ompliria el llit de merda de cigne.

Fins avui això és tot sobre els cignes.

David R.

# data[].attributes.body
Situeu-vos: un bloc de pisos anònim. Plena matinada, fins i tot l’asfalt dorm. Imagineu: el nostre home ―mitjana edat, ni apassionat ni apassionant― s’ha despertat sobtadament. Es mig incorpora i mira de forma instintiva l’altre costat del llit, buit com sempre. Para l’orella: se senten sorolls. On? on? Ara ho ha deduït: algú furga al pany de la porta d’entrada. S’alça del llit. No és cap heroi, però no dubta d’anar a la cuina i agafar un ganivet brut de l’aigüera. No és un heroi, però gira cua i canvia el ganivet per un de molt més llarg (i net): aquell de tallar pernil que hi ha al segon calaix. Quan el té a la mà, observa que tot tremola, mà i ganivet. Encara furguen al pany, constata. Em volen robar. Si em troben despert, em mataran. Amb set passes justes fa el camí del passadís i arriba a la porta, a la seva banda de la porta. El cor li bat tan fort que li retruny a les orelles. Hi sou? El veieu? Doncs ara, amb les paraules «crit», «sang», «ventre» i «tragèdia», perfileu el final. Claveu el ganivet al lladre o al nostre home.

Judit

# data[].attributes.body
Oh maleït instrument de tortura infinita que tots els matins em despertes a la mateixa hora! No pots transmetre el teu delicat i fastigós soroll cap a les muntanyes verdes i plenes d'ocells lliures i arbres entrellaçats en compte del meu cap? Quan meravellós seria poder aixecar-me als matins sense sentir el teu repicar a dintre del meu cervell. Si no fos per tu, arribaria tard al treball. T'estimo.

Josep Borràs

# data[].attributes.body
Lo despertó la urgencia de ir al baño; y a pesar de que su instinto se agarraba a sus piernas advirtiéndole que no se adentrara en la oscuridad del pasillo, el recuerdo de sus padres, “no pasa nada”, le dio unas décimas de valor y salió de la cama. Pero, una vez en pie, sintió que su angustia le apretaba el cuello con presión creciente: no estaba solo. Agarró su mente, “no pasa nada”, y tiró de ella hacia adelante sin atender al pequeño crujido a sus espaldas, ni a los movimientos de las sombras en la noche, “no pasa nada”, aunque la sensación se hacía forma y la densidad ondulante se acercaba hacia él. “No pasa nada” y no cerró los ojos ni apresuró el paso cuando la caricia fría de una respiración rozó su nuca. Solo cuando alcanzó el baño se creyó a salvo y bajó la guardia, “no pasa nada”. Fue solo un instante en el que miró al espejo y descubrió con horror que no reflejaba a nadie.

# data[].attributes.body
Tinc coloms a casa. Si heu llegit La plaça del diamant, potser direu, mira, com la Colometa! Us asseguro que son unes bèsties indesitjables! D'un cop de roc vaig provar de matar-ne un, i ben mirat, vaig ben fer diana! No vaig encertar cap colom, però vaig matar el lloro de la veïna. Una altra indesitjable.

Marina

# data[].attributes.body
Ja ho he provat tot, i finalment he decidit tallar-me la mà dreta.
No és que em molesti o em faci mal, ben al contrari. És una bona aliada i molt treballadora. Precisament aquests dies de confinament m'ha ajudat molt a distreure'm fent manualitats i receptes de cuina que mai havíem provat, però he llegit que per ser una persona de bé el que faci la mà dreta no ho ha de saber la mà esquerra, i no trobo millor solució. La pobra mà esquerra, maldestra i una mica ociosa no podria sobreviure sense mi. Així que ho tinc decidit, en acabat d'aquest escrit me la tallo. Ja trobaré la millor manera de dir-li adéu.

Marina

# data[].attributes.body
I es van tornar a sentir els dolços cants dels ocells. A tot hora. En tot moment.

# data[].attributes.body
Allà està, dalt de tot, verd i fresc, mmmm....
Estic amagat entre les pedres, ningú em veu.
Ha plogut, la herba mullada fa una olor especial que em convida a treure el cap.
Surto del meu amagatall, em desplaço tranquilament però decididament.
El meu objectiu és aquell enciam fresc i tendre... mmm...
Trec les banyes, llargues, ben llargues per localitzar millor aquelles fulles tendres.
Pujo la muntanya, ja he arribat, nyam nyam nyam... ja no queda ni una fulla de l'enciam.

Lorena

# data[].attributes.body
Atardecía en Zamalek y  la magia del momento me sedujo.  El sol se ponía a lo lejos. El calor intenso del día cedía paso a una brisa fresca que llegaba envuelta en el dulce olor de las jacarandas. La tenue luz del crepúsculo desdibujaba los edificios, creando siluetas inquietantes en la lejanía. De repente, la voz del muecín lo dominó  todo. La melodía fascinante del asr cautivó mis sentidos mientras el tiempo pareció detenerse. Tan sólo unos minutos. Aquellos en los que el canto  del almuédano llamó a la oración. (90)

# data[].attributes.body
Cada matí, com sempre amb presses, ja se sap, el transport arriba en cinc minuts!, m'arreglo el pentinat, em centro la faldilla (just per sota del melic), m'escarrasso per trobar-me el més petit defecte tant pel davant, aquestes espatlles un pèl caigudes?, com de perfil...

Orgullosa de la meva imatge em distrec un instant que ha estat massa llarg, i et veig desaparèixer un dia més, motxilla a l'esquena, sense temps per dir-te que jo seré aquí quan tornis, detinguda en el meu món de cristall, per mostrar-te sempre el millor de tu.

# data[].attributes.body
Apunta el sol y te busco a mi lado...te buscan mi piel, mis ojos y mi olfato con deseo de animal apasionado. Enseguida tu respuesta en mis labios distiende mis músculos y dejo que tu sabor adulto y fuerte invada mi boca. Mi mente se distrae en sobrevolar los asuntos del día mientras el aroma intenso de tu cuerpo oscuro persiste en acariciarme los sentidos: celoso y posesivo impones tu presencia en toda mi casa. Pese a todo, te aparto de mí, me visto y me voy al trabajo, no sin antes darle un último lametón glotón y lascivo a la crema espesa de tu taza.

# data[].attributes.headline
Muestras destacadas de microrrelatos y consejos para crear uno.

# data[].attributes.subject
Muestras destacadas de microrrelatos y consejos para crear uno.