# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L'edat mitjana és una època llarga i complexa que abasta més de 1.000 anys, en què les societats europees i del Pròxim Orient van viure tot un reguitzell de canvis profunds en la seva manera d'encarar la vida. En aquesta entrada ens centrarem a Europa.

❗Toca o clica les imatges per veure-les més definides

Aquesta part de la història la podem dividir en dues etapes principals:

- l' alta edat mitjana, des de la fi de l' Imperi Romà d'Occident l'any 476 fins a l'any 1000, tot just abans de l'inici del Gran Cisma d'Orient i de les croades.

- la baixa edat mitjana, des de l'any 1000 fins a l' arribada de Colom a Amèrica l'any 1492 o, segons part de la historiografia, fins a l'any 1453, en què tenen lloc dos fets molt importants: la caiguda de Constantinoble en mans dels otomans i les primeres publicacions de Gutenberg mitjançant la seva impremta.

La baixa edat mitjana, però, es pot dividir en dues fases: una marcada pel boom de les ciutats i el comerç, que abasta els segles XI, XII i XIII (anomenada plena edat mitjana), i l'altra que està definida per la crisi causada per una època de males collites, la Pesta Negra i els conflictes militars, que va desgastar el sistema econòmic i que inclou els segles XIV i XV. Aquesta última quedaria amb el nom de baixa edat mitjana.

L' Imperi Romà va començar la seva decadència a partir del segle III de la nostra era patint una llarga agonia per la incapacitat dels seus emperadors. Aquests no van saber controlar els problemes interns ni tampoc van poder aturar les invasions dels bàrbars, que principalment eren pobles germànics que havien iniciat temps enrere diverses migracions des de l'antiga Escandinàvia i de la regió entre els rius Elba i Vístula. També s'hi afegia la pressió d'altres tribus de l'est que buscaven nous territoris.

Durant els segles III i IV, a mesura que Roma depenia més de les tribus germàniques per defensar les fronteres davant d'altres pobles germànics situats fora dels seus dominis, els primers van anar obtenint terres frontereres com a recompensa. Molts caps d'aquestes tribus van obtenir títols que els permetien governar les seves terres amb una considerable autonomia, cosa que en teoria devia ajudar Roma a centrar-se en els seus embolics interns. Però aquests territoris acabaven actuant amb total independència. Així es van crear alguns regnes sota el vistiplau de Roma a canvi de tributs. En altres casos, es permetia a algunes tribus senzillament assentar-se en zones concretes amb certes condicions. Si més no, així els romans podien mantenir la pau amb elles. A l'exèrcit romà, a més, també era generalitzada la presència de germànics.

No només la pressió dels pobles germànics va causar l'agonia i fi de l'imperi. S'hi ha d'afegir una mala gestió dels governants i la corrupció i l'ambició forassenyada d'alguns generals, que van ocasionar tota mena de conflictes i van facilitar l'enfonsament progressiu del model imperial romà. Per acabar, no hem d'oblidar que un imperi tan gran i complex va resultar ser senzillament inviable.

Amb les reformes de Dioclecià a finals del segle III, l'imperi va quedar dividit en dues administracions principals governades per dos emperadors (augustos), una occidental i una altra oriental. A més, cada regió comptava amb un cèsar, de rang inferior, que governava una part i que seria el successor de l'august corresponent. Però, després d'una guerra civil l'any 324, tot l'imperi va quedar sota el govern de Constantí. Tot i aquesta reunificació, el 395 l'imperi tornaria a partir-se en dos: l'Imperi Romà d'Occident i l' Imperi Romà d'Orient, aquest últim també conegut com a Imperi Bizantí, tot i que desencertadament, perquè els seus habitants s'autoanomenaven romans, no bizantins ni res similar.

El darrer governant de l'Imperi Romà unificat va ser Teodosi I el Gran. Mentre que Constantí havia facilitat la llibertat dels cristians gràcies a l'Edicte de Milà de l'any 313, Teodosi va prendre la decisió històrica de fer del cristianisme la religió oficial de l'imperi. Ho va fer l'any 380 per mitjà de l'Edicte de Tessalònica, 15 anys abans de la definitiva divisió.

L' Imperi Romà d'Occident no va durar gaire més. Va acabar oficialment el 4 de setembre de l'any 476, quan l'emperador Ròmul Augústul va ser despatxat del tron pel general germànic Odoacre, que es va proclamar rei d' Itàlia. Aquest fet va ocasionar la creació de més regnes germànics al continent i una sèrie de moviments migratoris i conflictes. Alguns regnes van durar poc, d'altres més i van absorbir tribus veïnes. En definitiva, les elits germàniques, que en general ja s'havien cristianitzat, governaven els seus i la població nativa romanitzada. De mica en mica l'Europa medieval agafava forma sota la influència directa del papa de torn, que es ficava a tot arreu i que era considerat la màxima autoritat espiritual a la Terra.

Durant l'alta edat mitjana, tres forces estaven en continua tensió: l' Europa germànica, l' Imperi Romà d'Orient (Imperi Bizantí) i l' Islam, que creixia amb molta empenta. A Europa, els germànics lideraven gairebé totes les formes de govern. Només alguns pobles, com els britons (o britans), mantenien una certa autonomia. Alguns grups de britons, però, van escapar de les invasions anglosaxones i de l'assetjament dels escots (que habitaven l'actual Irlanda) i es van assentar a la península principal de l'antiga regió d'Armòrica, entre les desembocadures dels rius Loira i Sena. Aquesta península és actualment la Bretanya francesa. A aquests els coneixem com a bretons. Per altra banda, els pobles eslaus treien el cap a l'extrem est.

A principis del segle VII, Mahoma va rebre la seva famosa revelació en què ell era l'escollit per iniciar un nou camí espiritual. Va començar predicant a La Meca, però les seves idees es van estendre per tot Aràbia i nord d'Àfrica en qüestió de pocs anys. Fins i tot aquesta nova religió, l' Islam, va entrar a la península Ibèrica l'any 711, on va quedar-se durant segles. El seu avanç cap al centre europeu va ser aturat pels francs l'any 732 a la batalla de Poitiers.

A finals del segle VIII, els habitants de l'antiga Escandinàvia, davant de l'augment de la població, la manca de recursos i l'ambició d'alguns dels seus líders, van començar a saquejar les costes d' Anglaterra i del continent europeu. Aquests els coneixem com a . Un grup d'ells, principalment danesos, va aconseguir assentar-se a França, a l'actual Normandia. De la barreja entre ells i els locals van sorgir els normands. Aquest poble va envair Anglaterra l'any 1066 i va guanyar els anglosaxons a la batalla de Hastings. Anglaterra quedaria sota el seu poder des de llavors. Entre els segles IX i XI, els vikings van atacar principalment les costes bàltiques i britàniques, el regne dels francs, la península Ibèrica i el sud d'Itàlia.

L'any 800 el papa Lleó III va proclamar emperador a Carlemany, rei dels francs. Aquest va ser un intent dirigit per l' Església de restaurar l'Imperi Romà d'Occident i consolidar el cristianisme. Aquest imperi el coneixem com a Imperi Carolingi. Carlemany va començar a annexionar-se territoris i va formar un imperi que era molt mal vist pels romans de Constantinoble, perquè veien la possibilitat d'una competència poderosa. Però desprès de la seva mort hi va haver una ràpida decadència i una guerra civil, fins que l'imperi es va repartir entre tres nets l'any 843 per mitjà del Tractat de Verdun. En diferents successions, encara hi va haver més disgregació de territoris i conflictes. Però d'aquesta divisió sorgiria el Regne de França Occidental i el de França Oriental. Al segle X, del primer sorgiria el Regne de França i del segon el d' Alemanya.

Mentre a la península Ibèrica les primigènies entitats cristianes començaven a bregar amb els musulmans durant els segles VIII i IX, a l'est d'Europa, els búlgars es consolidaven amb el seu primer imperi. Aquest poble, d'origen no gaire clar i que també va adoptar el cristianisme, va inventar l' alfabet ciríl·lic, que avui és usat per diferents llengües eslaves, entre d'altres.

L'any 962 hi va haver un segon intent de restablir l'Imperi Romà d'Occident amb la proclamació d'Otó I el Gran, rei dels alemanys, com a nou emperador, recuperant un altre cop el títol imperial. Es va crear una entitat composta de nombrosos regnes i nacions que adquiriria el nom de Sacre Imperi Romà i que duraria fins al 1806, això sí, amb força inestabilitat. Actualment, també rep el nom de Sacre Imperi Romanogermànic.

Durant l'alta edat mitjana la principal llengua culta europea va ser el llatí, però en molts territoris s'estaven generant llengües noves de base llatina i amb influències celtes, germàniques i àrabs. Aquestes serien les llengües del poble, entre les quals va sorgir el català. La cultura, per la seva banda, se centrava als monestirs, on es guardaven tota mena de textos rellevants i se'n traduïen al llatí. El poble no tenia cap tipus d'accés al coneixement.

En aquesta època es va consolidar el feudalisme, un sistema econòmic i social que estava basat en un acord entre els senyors (nobles) i els servents (camperols). D'aquesta manera, la societat va acabar organitzada i dividida en tres estaments: el clergat, la noblesa i la pagesia. A vegades hi havia conflictes entre la monarquia i la noblesa, i sovint els nobles abusaven dels camperols.

El comerç era escàs i l'economia es basava en la simple subsistència. La ciutat romana com a tal va desaparèixer i el seu lloc va ser ocupat per petits nuclis administratius i de poder en forma de castells i fortaleses. El caràcter urbà era inexistent i el món rural ho condicionava tot.

L'art, en general, era una barreja d'estils locals amb influències clàssiques i germàniques de caire religiós, que amb el temps donaria lloc a l' art romànic.

L'any 1054 es va produir el Gran Cisma d'Orient, una ruptura entre el cristianisme d'occident, fidel al papa de Roma, i el d'orient, fidel al patriarca de Constantinoble. Aquest cisma va deixar definitivament dividida aquesta religió en dues institucions principals: l'Església Catòlica i l'Església Ortodoxa.

Per causa de la pressió de l'Islam, l'Església Catòlica va fomentar una sèrie de guerres religioses (anomenades croades) amb la intenció d'alliberar Jerusalem dels musulmans. Aquests conflictes van tenir lloc entre els segles XI i XIII, amb resultats diversos. A vegades s'aconseguien els objectius, tot i que per poc temps, perquè els territoris alliberats eren conquerits de nou per forces musulmanes.

L'Església Catòlica, a més, es va haver d'enfrontar a dos En aquest context va néixer la moviments religiosos nous: els Santa Inquisició, un grup d'institucions dins de l'Església Catòlica que tenia l'objectiu de combatre l'heretgia i que de mica en mica s'anava instaurant en tots els territoris cristians. valdesos i els càtars. Aquests moviments que es distanciaven de la doctrina oficial van ser durament perseguits. La primera inquisició es va establir al Llenguadoc (sud de França) l'any 1184.

Al segle XII, l' augment demogràfic i comercial va generar el naixement de les ciutats típiques medievals. Algunes com Milà, Venècia i Florència van arribar als 100.000 habitants. Aquest nou tipus de població atreia persones de tota mena, com servents que fugien dels abusos dels seus senyors o persones que simplement cercaven una nova vida. De sobte, les ciutats es van convertir en centres de consum, producció artesanal i redistribució, i sovint els progressos eren gràcies a copiar la manera de fer dels pobles musulmans i romans d'orient, que durant tota l'edat mitjana van estar més avançats.

Moltes ciutats medievals estaven emmurallades i bullien d'activitat amb edificis administratius, religiosos i un gran mercat. Amb l'èxit de les ciutats hi va sorgir una nova classe social: la . L'origen del terme prové del francès burgesia bourgeoisie que prové del mot germànic burg.

El nom es va començar a fer servir per identificar la classe social de comerciants i artesans que gaudien d'una bona posició sense ser nobles i que vivien en aquests nuclis urbans. Els primers barris es van construir al costat de fortaleses i d'esglésies, que eren anomenats burgesia burgs. Per aquest motiu els seus habitants serien coneguts com a burgesos, que podien ser ferrers, fusters, forners, mercaders, etc.

Aleshores, van sorgir els gremis, associacions de persones amb un mateix ofici. Els membres d'un gremi solien viure al mateix carrer, i en moltes ciutats actuals encara hi ha carrers que conserven el nom del gremi que l'ocupava. Estaven regulats per estatuts i jerarquitzats, i controlaven l'oferta i els preus. En poc temps van ser els amos de l'economia urbana.

Els monarques, per la seva part, donaven llibertat i legalitat a les ciutats per autogovernar-se, cosa que va enfortir les seves institucions pròpies i que, alhora, va afeblir el sistema feudal rural. En aquestes circumstàncies va formar-se l' art romànic, que va coincidir ràpidament en alguns indrets amb l' art gòtic, on les esglésies i catedrals serien més grans i lluminoses.

Però tot se'n va anar en orris durant els segles XIV i XV. El món medieval va entrar en crisi. Les causes? En són diverses i complexes. Per una banda, part d'Europa va patir la Guerra dels Cent Anys (1337-1453) entre França i Anglaterra, en la qual es buscava aconseguir el tron francès. Va ser una guerra llarga i dura que va causar molta inestabilitat. França la va guanyar amb el paper protagonista de Joana d'Arc. Anglaterra, en canvi, no només la va perdre, sinó que a més va entrar en un nou conflicte entre dues faccions locals que la volien governar. Aquest conflicte el coneixem com a Guerra de les Dues Roses (1455-1485).

També hi va haver una llarga època de males collites i molta fam. A més, la superpoblació de les ciutats va facilitar la propagació de malalties, situació que va arribar al punt més esgarrifós amb el sotrac de la pesta negra, que e ntre 1347 i 1353 va matar almenys un 30% de la població europea. Esclar, molts camps van quedar sense gent que els treballés. Tot plegat va ocasionar tota mena de conflictes entre senyors i camperols al camp, i entre artesans i rics mercaders a les ciutats. I els monarques i l'Església enmig de tot sense saber com gestionar-ho. De fet, fins i tot l'Església va patir un cisma, una divisió entre el 1377 i 1417 en què hi havia dos papes.

Entre les revoltes més destacades d'aquesta època convulsa hi trobem la Jacquerie a França, l' aixecament de Wat Tyler a Anglaterra, la dels remences a Catalunya i la dels irmandiños, a Galícia. Totes elles van ser aixafades brutalment pels reis i nobles.

Entre tants d'embolics, a la península Ibèrica es va aconseguir conquerir tot el territori musulmà. El dos de gener de 1492 va caure l'últim reducte: el Regne de Granada. Les nacions peninsulars van quedar sota dues monarquies principals, la portuguesa i la hispànica amb els Reis Catòlics com a monarques. En aquest punt en què Europa estava iniciant la transició cap a una nova era, l' edat moderna, Cristòfor Colom va arribar al continent americà l'octubre del mateix any. Les potències europees van descobrir aleshores que hi havia molts territoris nous i desconeguts que esperaven ser conquerits, explotats i colonitzats.

# data[].attributes.attachment_link.description
Història i curiositats a dojo i en català!

# data[].attributes.attachment_link.title
L'Edat Mitjana per a nens - 5 coses que hauries de saber - Història per a nens en català

# data[].attributes.attachment_link.title
La vida en la Edad Media | Vídeos para niños | Shackleton Kids

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sínia del caseriu de Burjassénia (Marina Mateu) | Marina Mateu

Aquest delta que avui contemplem fascinats, no té gaire, o res, a veure amb el que van explotar els grups humans d'èpoques pretèrites

El Delta de l'Ebre configura un dels paisatges més fascinants del país. La seva singularitat atreu milers de visitants i turistes d'orígens molt diversos, sigui per admirar el seu riquíssim i variat patrimoni natural, en fauna i vegetació, ja per descobrir una agricultura rica i diversa en la qual els seus immensos arrossars en són el principal atractiu. Els deltes, i el de l'Ebre no és cap excepció, són dels paisatges més dinàmics que existeixen a l'escorça terrestre. Les seves planes sedimentàries, situades a la desembocadura de grans rius, estan sotmeses tant a l'impacte dels corrents fluvials, com també dels embats de la mar que, gairebé, els rodeja. Així, s'explica el caràcter canviant de la seva morfologia.

El Delta de l'Ebre ha canviat moltíssim al llarg de la seva dilatada història geològica. Altrament, les diverses societat humanes se n'han servit d'una manera o altra. L'aprofitament dels seus recursos, però, ha tingut un impacte diferent sobre el medi, en funció de les activitats practicades. Les societats agràries tradicionals van tenir, durant segles, una incidència molt tènue, comparada amb agressiva explotació intensiva contemporània. Aquest delta que avui contemplem fascinats, no té gaire, o res, a veure amb el que van explotar els grups humans d'èpoques pretèrites. El medi natural, tot i la seva espectacularitat, és, ara, un espai antròpic. En aquest article descobrirem la forma i els components del paisatge del curs baix del riu Ebre durant els segles medievals i moderns. Concretament, el lòbul esquerra del delta.

Perfil aproximat del Delta de l'Ebre a l'edat mitjana (Marina Mateu i Antoni Virgili)

El prat de Tortosa a l'edat mitjana
Ramon Berenguer IV i d'altres aliats van conquerir la ciutat islàmica de Tortosa l'any 1148. El procés de colonització per part de la nova població cristiana que es va establir en el territori del baix Ebre va generar molta documentació que aporta informació sobre el paisatge que van trobar els conqueridors, i també les transformacions que hi van introduir, i com el van adaptar a les seves necessitats.

Els documents dels segles XII i XIII designaven els sectors fluvials més propers a la desembocadura de l'Ebre amb l'expressió "prat de Tortosa". El prat el constituïen extenses superfícies de ribera fluvial que s'estenien des de l'actual terme de Campredó fins als espais litorals adjacents a la llera fluvial que aleshores constituïen la plana deltaica. Per sobre d'aquesta plana, en els punts estables de la plataforma continental, s'alineaven una sèrie d'assentaments: Camarles, la Granadella, l'Antic, l'Aldea, Burjassénia i la Candela. Tots ells estaven situats just a la desembocadura dels barrancs procedents de les serres interiors, i en cotes lleugerament per sobre del risc d'inundació.

El paisatge era format per extenses superfícies de terra en gran part inculta. Se n'aprofitaven les pastures i altres recursos naturals, com la sosa o la sal. Aquests terrenys, doncs, degudament condicionats es podien convertir en terres de conreu.
El paisatge del prat
La documentació és rica en la descripció dels components del paisatge del prat, que es pot descriure com un indret de terreny inestable pels efectes del riu i l'acció dels barrancs procedents de les serres limítrofs. S'hi esmenten garrigues, estanys, aiguamolls, bassals i llacunes, i la vegetació associada a aquests espais lacustres i de ribera, amb la presència propera de l'Ebre i el mar. En aquest indret, en una línia que s'estén entre Amposta i l'Ampolla hi havia una destacada concentració d'ullals, nom que en aquestes contrades designen surgències d'aigua subterrània que afloren a la superfície. Les aigües procedents dels ullals i la dels torrents no tenien sortida a causa de les barreres de sediments, lleugerament més elevades, tot formant i alimentant les llacunes i les basses. El riu i el mar figuraven tot sovint com a elements d'aquest paisatge

Plànol de l'hemidelta esquerre, segle XVII (Arxiu de la Catedral de Tortosa)

La cartografia antiga (segles XVII i XVIII) confirma, d'una banda, aquest paisatge, i de l'altra, que entre els segles XII i mitjan del XVII no sembla haver estat gaire modificat, llevat dels espais adjacents a la riba i als marges del corrent. Les basses i llacunes documentades els segles XII i XIII continuaven existint durant l'època moderna. Hi figuren: la bassa de l'Aldea o prat comú, la bassa del Mas Roig, l'estany del Prior o prat comú, del qual es diu que arriba a prop de Camarles, la bassa Fangosa anomenada així a mitjan segle XII, i altres basses i llacunes més petites.

Pergamí de l'any 1383. Referencia una riuada de l'Ebre (Arxiu de la Catedral de Tortosa)

Tot fa pensar que en època andalusina, entre els segles VIII i el XII, els grups humans que habitaven el territori van aprofitar els recursos que els oferia el medi, en especial, les pastures pels seus ramats de bestiar, i que els espais de conreu es concentraven entorn dels nuclis residencials. Arran de la conquesta, les senyories feudals, com ara la seu de Tortosa i la comanda del Temple, van desenvolupar els primers programes de colonització agrària en fomentar la rompuda de terres i ampliar els assentaments humans, ja en nuclis de població concentrada, com a Camarles, Burjassènia i l'Aldea, ja en masos dispersos, com a l'Antic (terme actual de Camarles).

En les clàusules dels documents d'època medieval escripturats amb la finalitat de rompre els terrenys del prat no s'observen taxes d'entrada ni gravàmens per l'alienació de les terres, potser per promoure i atreure colons cap a un espai encara poc atractiu. Els estímuls a rompre la terra per treure-la de l'erm, així com la condició d'aixecar-hi els habitatges indiquen que es tracta de l'arrencada de la colonització en aquests indrets. No és possible, però, ni tan sols aproximar-se a la superfície que es va posar realment en conreu amb els establiments i les assignacions genèriques de terra. Segurament es devien formar clapes de parcel·laris discontinus entorn dels masos enmig de grans extensions de prat, atesa la superfície que s'estenia entre plataforma continental, el riu i el mar. Els textos escrits, tanmateix, revelen la gran importància que va mantenir l'activitat ramadera.
Evolució morfològica del delta
Al llarg de la història, fins avui, aquest espai ha estat sotmès a destacats canvis morfològics. Els autors que n'han estudiat la seva evolució han constatat que el delta de l'Ebre, amb una forma molt diferent, ja existia 3,5 milions d'anys enrere, i que no es pot sostenir l'existència d'un estuari amb l'aigua marina arribant a Tortosa en època romana.

Als segles X-XIII, el curs del riu era molt diferent a l'actual, ja que poc més avall d'Amposta prenia dues direccions: una vers el sud-est, mentre l'altra es dirigia al nord-est. Aquesta, dibuixava un gran meandre que durant segles va ser conegut com la Punta Grossa. La direcció del corrent d'aquest segon llit era gairebé paral·lela als assentaments litorals esmentats. Un dels plànols diu, textualment, de la llera: feia grans voltes i revoltes per la Punta Grossa i bosc, abans de desembocar al mar al sud de l'Ampolla, en el lloc conegut encara avui com a Riu Fondo, al·ludint l'antiga boca.

L'any 1666 es va construir una canalització que partia del meandre de la Punta Grossa en direcció a llevant, anomenada la Cava. Arran d'una de les crescudes el fort corrent va ocupar aquest canal i va canviar el curs del llit per desembocar al mar en direcció a l'est, a grans trets, com ara. Així ho expressa un dels textos: Havent-se fet la Cava se encamina tot lo riu per ella (...) de manera que el Riu Vell que està del tot perdut antes del 1700 sens estar-hi gota de aigua, sinó per la Cava. Així, doncs, un dels grans canvis estructurals del delta tindria un origen antròpic: l'excavació de la Cava hauria fet possible l'obertura d'una nova llera i la progressiva amortització de l'antic llit, o Riu Fondo, pel que fa a l'hemidelta esquerra.

Ara bé, res de tot això no s'explicaria sense l'existència d'un riu com l'Ebre i tots els seus condicionants: una gran superfície de conca, un cabal abundant i la versatilitat dels seus règims hidrogràfics, a més de la irregularitat del règim de pluges que caracteritza el clima mediterrani. Tot plegat condiciona el seu cabal, que assoleix la màxima intensitat de tots aquests factors en arribar a les terres baixes properes a la desembocadura. En aquests indrets del Baix Ebre el curs del riu no estava encaixonat com ho està ara per efectes de l'activitat humana. En primer lloc, la construcció dels canals, el de la dreta (1857) i el de l'esquerra (1912), els quals representen una gran descàrrega d'aigua del llit fluvial. En segon lloc, l'efecte regulador que suposa la construcció dels grans embassaments, ja en el propi corrent, ja en els seus afluents, a partir dels anys trenta i cinquanta del segle XX, uns dos-cents en el conjunt de la conca.

Plànol General de la Societat de Prats de l'Aldea (Arxiu Comarcal del Baix Ebre)

Un riu indomable i els efectes de les riuades en el delta
Els efectes de les crescudes sobre els espais agraris adjacents a la llera podien ser imprevisibles

La documentació mostra l'existència de grans avingudes i inundacions de l'Ebre. La notícia més antiga data del 15 d'octubre de l'any 1297, quan la riuada va provocar greus desperfectes en els sistemes d'ancoratge del pont de barques de Tortosa. Hi ha altres referències dels anys 1373 i 1380. Durant el segle XV consten, almenys, cinc grans avingudes; quatre més, pel cap baix, el segle XVI; una desena al segle XVII, en una d'elles, a les darreries de setembre de l'any 1604, va enderrocar unes cases enllà del pont de barques; onze durant el XVIII; deu al XIX, i set al XX. La majoria es produïen després de les fortes pluges que tenien lloc a la primavera o a la tardor. Ara bé, que hi hagi poques referències a grans avingudes abans del segle XV, o cap abans del XIII, no vol dir que no se n'haguessin produït.

Els efectes de les crescudes sobre els espais agraris adjacents a la llera podien ser imprevisibles. La fúria de les aigües prenia terres d'un lloc i les dipositava en un altre, proper, o tant llunyà com en la mateixa desembocadura, tot alterant els contorns de les parcel·les i dels espais de conreu, la qual cosa obligava a legislar per no perjudicar els afectats. El llibre dels Costums de Tortosa, del segle XIII, inclou articles que preveien els canvis en la llera, la qual cosa demostra que aquests fenòmens eren habituals a l'Ebre i ben coneguts pels contemporanis, així com l'abast de les seves conseqüències.

Els efectes més transformadors en el paisatge es produïen en els espais més propers a la desembocadura, a la plana deltaica, com a dipositària de la major part dels sediments i, alhora, per ser la zona on es produïa una concentració d'aigua més gran. En referir-se al poder erosiu de l'Ebre en el delta es diu que augmentava un indret de bosc, y si no se fa la Cava sen auria portat innumerables jornals de terra de la Punta Grossa y torre de Marcella y Arenals.

Mapa del delta de l'any 1585 (Ministerio de Cultura)

Els documents revelen els efectes de l'erosió i la sedimentació pels embats de l'aigua durant les riuades. Prop de la desembocadura es formaven illes que després s'emportava el corrent: esta illa se l'enporta lo riu després de 1700; esta illa se va doent lo riu en la part de Carlet, 1720. L'erosió de la llera es manifesta en termes semblants: lo que anava minvant la terra de la Punta Grossa per ocasió del riu se anava aumentant lo bosch y si no se hagués girat lo riu per la Cava se auria aumentat molt lo bosch i disminuït la Punta Grossa.

El poder erosiu i la força del corrent va provocar la destrucció d'immobles, com la torre de Miquel Meca: lo riu des del any 1640 ençà s'en ha portat molta terra davant la torre de Marcella pues s'en a portat molts jornals de terra de la Punta Grossa i en ella la torre de D. Miquel Meca, que estava davant de la de Marcella y en lo any 1640 (...) continua emportansen terra de tal manera que s'enporta la torre.

Una altra de les riuades, la de 1617, va tenir com a conseqüència el rebliment de part del gran estany del prior o prat comú, sobre el qual, el capítol catedralici hi mantenia els seus drets, i que les avingudes de la dècada de 1640 van acabar de fer desaparèixer: lo riu lo ha desfet després de 1640; la ciutat vol negar lo puesto aont estava lo estany del Prior perquè anys ha que no apareix perquè lo riu amb les crescudes y en particular la del any 1617 lo degué borrar omplint-lo de terra. Així, doncs, amb l'avinentesa del rebliment de l'estany del prior la ciutat considerarà que l'espai que origina serà considerat empriu comunal i, per tant, de lliure accés als seus recursos.

Les grans avingudes de l'Ebre a partir del segle XVIII, de les quals hi ha ja més informació, van anar configurant els contorns del delta en el marc d'un medi dinàmic i en constant transformació. Però tanmateix, les darreres grans modificacions en el paisatge s'han produït arran d'intervencions antròpiques.
La incidència humana
En definitiva, l'Ebre era un riu difícil de controlar, en tots els aspectes, durant els segles medievals i moderns

Després de l'obertura de la Cava i les conseqüències posteriors que va produir, la següent s'ha de situar a la meitat del segle XIX, quan es va constituir la Sociedad de Desagüe de los Prados de la Aldea. El seu objectiu era evacuar les aigües de les basses i les llacunes del prat, entre Burjassénia i la Granadella mitjançant la construcció d'una xarxa de drenatge que tenia com a eixos principals dos canals amb la finalitat de consolidar el terreny agrícola i destinar-lo, més endavant, al conreu. El projecte incloïa un "Plano general de los Terrenos de la Sociedad de los Prados de la Aldea." L'execució de l'operació donà com a resultat la conversió de les àrees palustres en terres de conreu, i afectà sobretot la zona situada al sud dels assentaments litorals, en paral·lel amb ells.

Un cop dessecats els terrenys es va haver de recórrer a la construcció de pous equipats amb sínies per tal de disposar d'aigua per al regadiu, tot augmentant el nombre de les que ja podien haver-hi d'època medieval. Les sínies són nombroses a banda i banda de la via que enllaça els diferents nuclis residencials i, sobretot, en el radi més proper als assentaments (Burjassénia, l'Aldea, l'Antic, la Granadella i Camarles), si bé la quantitat decreix a mesura que se n'allunya.

Distribució de pous de sínia al voltant de l'Aldea (Marina Mateu i Antoni Virgili)

En definitiva, l'Ebre era un riu difícil de controlar, en tots els aspectes, durant els segles medievals i moderns. A la vista de tot plegat no han de sorprendre les dificultats que imposava a qualsevol projecte que impliqués un vincle amb el riu. Un dels grans obstacles resideix en la gairebé impossibilitat de construir ponts per passar d'una riba a l'altra. En efecte, en el curs baix de l'Ebre, durant tota l'edat mitjana es va bastir només el pont de barques de Tortosa per creuar el riu, documentat des de mitjan segle XIII.

Un nou impediment fou la dificultat d'establir un port marítim prop de la desembocadura, aprofitant les condicions físiques del delta com a port natural. L'anomenat port Fangós estava situat en l'indret que avui correspon al terme de Sant Jaume d'Enveja. Operatiu des d'època romana, i amb una gran activitat militar durant els segles XIII i XIV, no fou gairebé utilitzat com a port comercial. A principis del segle XV va quedar inservible a causa de la l'acumulació de sediments; s'abandonà i fou substituït pel port dels Alfacs.

En el curs baix de l'Ebre tampoc es van fer captacions en el riu, ni derivacions cap a canals per construir xarxes de reg. Al sud de Tortosa, en les dues ribes, es documenten tot sovint sèquies, que fins i tot arriben a formar xarxes jerarquitzades a partir de canals principals ( cequia maior, cequia mare), a les dues ribes. Però la documentació, en aquestes contrades, no esmentava horts, sinó peces de terra campa. Les sèquies formaven xarxes de drenatge amb la finalitat d'evacuar l'aigua que s'hi podia acumular, ja fos per les inundacions del riu, les aportacions dels barrancs i dels ullals o per les filtracions dels aiguamolls. Les xarxes de drenatge permetien preparar el terreny per destinar-lo a sembrar gra o plantar-hi vinya. A les àrees d'horta, presents al nord de Tortosa (Pimpí, Tivenys, Benifallet), no s'hi documenten, en canvi, canalitzacions. El sistema de regadiu consistia en l'excavació de pous equipats amb sínies, tant en època andalusina, com en els primers segles de domini feudal.

Sense canals ni xarxes de sèquies d'origen fluvial, tampoc hi existien molins alimentats per les seves aigües. Els molins de Xerta i els anomenats Molins del Comte eren abastits per l'aigua transportada mitjançant llargues canalitzacions procedents de les serres dels Ports. Aquests molins foren aixecats ja en època feudal, i eren de jurisdicció senyorial. Durant el període andalusí, sembla que els molins eren situats sobre plataformes flotants i eren accionats per l'aigua de l'Ebre.

Les societats agràries tradicionals van mantenir un cert equilibri entre el medi deltaic i les activitats que hi van dur a terme: la recol·lecció de plantes, la pesca, la caça i les pastures per als ramats no van provocar alteracions importants; probablement, tampoc no hi devia incidir massa els primers treballs de colonització agrària medievals, molt centrats entorn de masos o petits nuclis residencials, ni tampoc l'explotació salinera anterior al segle XVIII.

No seria fins a partir de mitjan segle XIX, doncs, que s'iniciaria un nou camí en la relació entre la gent d'aquestes contrades i el riu, ja que la incidència antròpica esdevindrà més intensa que mai fins aleshores. Els canals i, després, els pantans donaran una nova configuració al paisatge del curs baix de l'Ebre. La llera quedarà encaixonada i es descarregarà del cabal que porten els canals; el consum d'aigua, per usos agraris i urbans, creix de manera constant, i una part es transporta cap a altres zones (Tarragona), la qual cosa produeix una minva del recurs en un context de disminució de les precipitacions; els pantans retenen el transport de sediments cap al delta, que no pot créixer; la plana deltaica es condiciona per estendre el conreu de l'arròs; l'aigua dolça aportada pels canals es distribueix per gravetat entre els camps d'arròs, i després s'evacua, també per gravetat, a través de complexes xarxes de drenatge. Del paisatge tradicional del delta de l'Ebre no en resta gairebé res, però encara s'ha d'afegir l'impacte del canvi climàtic, de manera molt especial, l'increment del nivell de l'aigua del mar. Tots aquests factors han ocasionat un canvi de règim irreversible en el delta de l'Ebre. Com manifesta Antoni Curcó, "les forces marines prevalen sobre els impulsos constructius fluvials i s'ha passat d'un delta dominat pels agents fluvials a un altre delta dominat pels agents marins". Els efectes del temporal Glòria sobre el delta de l'Ebre el gener de l'any 2020 són un reflex ben viu d'aquest canvi de dinàmica.

Antoni Virgili

(Universitat Autònoma de Barcelona)

Curcó, Antoni (2006): "Aiguamolls litorals: el delta de l'Ebre. Síntesi del medi físic d'una zona humida litoral", L'Atzavara, 14, ps. 55-72.

Fabregat, Emeteri (2010): "La Societat de Desguàs dels Prats de l'Aldea", V.- M. Cardona Eixarc (coord.): Miscel·lània en el 850e aniversari de la Parròquia de l'Aldea (1160-2010). Tortosa, ps. 187-207.

Ribas, Xavier (1996): "A propòsit de la Cava". Informatiu del Museu del Montsià, 39.

Ribas, Xavier (1999): "Conflictes per la terra al delta de l'Ebre a l'època moderna: la Punta Grossa". Recerca, 3.

Virgili, A., Mateu, M. y Pacheco, N. (2020). Els paisatges agraris del curs baix de l'Ebre a l'edat mitjana. En Autores Diversos. Paisatge històric i canvi climàtic (pp. 207-238), Tarragona: Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona. Silva Editorial.

# data[].attributes.attachment_link.title
El Delta de l'Ebre a les èpoques medieval i moderna (segles X-XVIII)

# data[].attributes.attachment_link.description
Aquest delta que avui contemplem fascinats, no té gaire, o res, a veure amb el que van explotar els grups humans d'èpoques pretèrites El Delta de l'Ebre configura un dels paisatges més fascinants del país....

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La Baja Edad Media fascina a mucha gente por su arte, del que se conserva una enorme cantidad de muestras. Como todo arte, el arte medieval fue la expresión de la mentalidad de aquella época.Sin embargo, la sociedad medieval sufrió muchos cambios entre el siglo XI, XIII y el siglo XIV. Estos cambios se manifestaron en el arte, originando dos estilos diferentes: el románico y el gótico.

# data[].attributes.attachment_link.description
Google Arts & Culture features content from over 2000 leading museums and archives who have partnered with the Google Cultural Institute to bring the world's treasures online.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Published on

Aquí teniu un resum dels trets més rellevants de l'Edat Mitjana. Recordeu de fer clic als diferents enllaços per a complementar la informació!!!

1. 1. L'EDAT MITJANA

2. 2. Què en sabem de l'Edat mitjana?  Qui eren els nobles?  I els cavallers? Perquè creieu que tenien aquest nom? On vivien?  I els monjos sabeu qui són? On vivien?  La majoria de població de què treballava? Visualitzem dos vídeos a mode d'introducció!!! 1. Els inicis de l'edat mitjana 2. Característiques més rellevants

3. 3. Etapa Prehistòria Edat Antiga Edat Mitjana Edat Moderna Edat Contemporània Inici de l'etapa -2.000.000aC -3.020 aC 476 dC 1.492 dC 1789 dC Fi de l'etapa -3.020 aC 476 dC 1.492 dC 1789 dC Actualitat Fet històric Invenció de l'escriptura Caiguda de l'Imperi Romà Descobriment d'Amèrica Revolució francesa LES ETAPES DE LA HISTÒRIA L'EDAT MITJANA VA DURAR DEU SEGLES!!!!

4. 4. Una mica d'història.... Prehistòria Edat Antiga EDAT MITJANA Edat Moderna Edat contemporània L'Edat Mitjana va començar l'any 476 d C amb la caiguda de l'imperi romà Va durar fins el descobriment d'Amèrica l'any 1492 d C ARA

5. 5. Etapes de l'edat mitjana La majoria de gent vivia al camp. Era una època molt violenta. Inseguretat ALTA EDAT MITJANA (del segle V al X) BAIXA EDAT MITJANA (del segle XI al XV) Creixement de les ciutats. Gran activitat artesanal i comercial.

6. 6. Els estaments de l'Edat mitjana Juraven fidelitat al rei i governaven en nom seu. Eren amos de terres i castells. Administraven justicia i cobraven impostos. Pregaven per l'ànima dels nobles. Posseïen terres i copiaven manuscrits. Vivien d'acord amb unes normes escrites: La Regla. Eren les persones més importants però el seu poder depenia dels nobles que els donaven suport. A canvi els cedien terres (feus) i els donaven títols. Eren amos d'un cavall. Vivien al servei del noble. L'acompany aven a la guerra. Treballaven les terres a canvi de protecció del seu senyor. PAGESOSREIS CAVALLERS ECLESIÀSTICS NOBLES

7. 7. Piràmide feudal PRIVILEGIATS NO PRIVILEGIATS Societat estamental: Cada persona formava part d'un estament o grup que tenia unes característiques iguals.

8. 8. Els reis cada vegada tenien més dificultat per controlar els seus territoris i mantenir la pau. El seu poder depenia del suport dels nobles. Els reis donaven terres (FEUS) a nobles. Els nobles, a canvi, els donaven suport i els juraven fidelitat i servei militar. Es convertien en els VASALLS dels reis. Relació de vasallatge Per convertir-se en vasall, es feia la Cerimònia d'homenatge

9. 9. La societat feudal  Gran desigualtat entre nobles i pagesos  Societat estamental: Cada persona pertanyia des del seu naixement i fins a la mort a un estament. Els nobles naixien i morien nobles encara que fossin pobres. OBLIGACIONS DEL PAGÈS - Donar una part de la collita - Pagava impostos - Feia tot el què li manava el seu senyor (cuidar animals, treballar les seves terres..) -Havia de pagar per fer servir el molí, forn I premses NOBLE Li donava terres i li oferia protecció davant atacs i invasions. Podia jutjar-lo si cometia algun delicte.

10. 10. Castells FUNCIONS Lloc de defensa Residència dels nobles i servidors. Els pagesos s'hi podien refugiar en cas d'atac. Segle X. Primers castells tenien la muralla de fusta. La construcció principal era la torre de l'homenatge. Al voltant s'hi construïen les cases dels pagesos A partir del segle XIII. Es modifiquen castells. Murs de pedra. La torre s'amplia, es construeix un pati d'armes, un pont llevadís, un fossat i una església. Les cases dels pagesos solien ser dins o a la vora del castell.

11. 11. Parts d'un castell

12. 12. Els castells de Catalunya A Catalunya hi ha uns sis-cents castells i fortaleses escampats per tot el seu territori. Castell de Montblanc Castell de Tortosa

13. 13. Els castells de Catalunya Castell de Guimerà Castell de Cardona

14. 14. El castell de Balsareny Aquest castell l'anirem a descobrir en persona en l'excursió que tenim programada.

15. 15. Castells i cavallers La vida als castells

16. 16. Els cavallers Els cavallers de l'Edat Mitjana, anaven revestits amb una armadura. Duien la cara tapada amb l'elm i empunyaven una llança o espasa amb la mà dreta i un escut amb el braç esquerre. Escuder: Jove ajudant que li neteja les armes, l'ajuda a col·locar- se l'armadura i li cuida el cavall

17. 17. L'escut d'armes de cada cavaller Cada cavaller tenia un disseny pintat sobre un escut i la seva roba per permetre la identificació en la batalla i més tard en les justes i els tornejos. Justa era un combat entre dos cavallers muntats a cavall i armats amb llances.

18. 18. VIDEO: La vida als monestirs Els monjos i els monestirs Monestir de Santa Maria de Poblet

19. 19. Els monjos i els monestirs A l'edat mitjana gairebé totes les persones eren cristianes. -Perquè creieu que eren tant importants els monjos? FUNCIONS: *Pregar. *Treballar la terra o tenir ramats per obtenir aliments *Copiar manuscrits Vivien tots d'acord unes normes escrites: La Regla. Una de les normes més estrictes era el silenci en totes les seves activitats, inclòs durant els àpats.

20. 20. La vida dels monjos Els monjos resaven junts a l'església diverses vegades. Una manera de resar és el Cant gregorià Els monjos havien de dur un hàbit que els identificava i seguir unes normes i uns horaris molt estrictes.

21. 21. Els monestirs El monestir era la casa dels monjos i normalment estaven aïllats i envoltats de camps. Per tal que els monjos no haguéssin de sortir a fora hi havia tot tipus de serveis: forn de pa, ferrerria, etc Els monestirs tenien moltes terres perquè els nobles els en donaven a canvi de pregar per ells.

22. 22. Els monestirs de Catalunya Monestirs de les comarques de CatalunyaViure als monestirs

23. 23. L'alta edat mitjana. La vida al camp Podien comprar la seva llibertat pagant un rescat o remença, però eren POBRES VILANS Eren lliures i treballaven unes terres del senyor feudal al qui li pagaven amb una part de la collita. Es podien convertir en serfs si no pagaven al senyor. 2 TIPUS DE PAGESOS SERFS No eren lliures, pertanyien al senyor ja des del naixement. No tenien llibertat per contreure matrimoni, llegar béns als fills sense permís del senyor i no podien abandonar les terres.

24. 24. La vida del pagès  Com creieu que era la vida de pagès?  Què creieu que passava quan hi havia una mala collita?  Tota la familia hi treballava?  Com era casa seva? Solien menjar pa, sopes, llegums i cereals

25. 25. La baixa edat mitjana. Les ciutats medievals Com eren per dins? Les ciutat eren petites. La majoria de gent vivia al camp però a partir de l'any 1000 i fins l'any 1348 va augmentar la població, van millorar les tècniques agrícoles i molts van anar a viure a les ciutats.

26. 26. Com eren les ciutats  De què estàven envoltades les ciutats  Com eren els carrers?  Quin lloc central de les ciutats estava envoltat d'edificis importants com l'església o l'ajuntament i a més, s'hi celebraven els mercats? - Creieu que tenien contenidors a l'edat mitjana? Les malalties deurien ser freqüents?

27. 27. Al principi de l'Edat mitjana les ciutats medievals es mantenien dins les antigues muralles romanes. A partir de l'any 1000 es van anar construint cases als espais buits i més endavant es van construir fora de les muralles. Els nous barris situats fora les muralles s'anomenaven BURGS Els nous habitants eren la burgesia: especialitzada en el comerç o l'artesania, la riquesa de la qual no era la terra, sinó les monedes o la plata

28. 28.  Evolució de la ciutat de Barcelona a l'edat mitjana Barchinona La ciutat més gran de Catalunya era Barcelona, que va arribar a tenir 40.000 habitants

29. 29. Els Gremis Els artesans eren el grup més nombrós de la ciutat. Els oficis que aplegaven més tallers o obradors eren: els sabaters, ferrers, fusters i teixidors Gremi: Agrupació de persones que fan el mateix ofici.

30. 30. El comerç de les ciutats: Fires i mercats medievals

31. 31. Art Romànic i Art Gòtic

32. 32. Art Romànic o Art Gòtic

# data[].attributes.attachment_link.description
Published on Aquí teniu un resum dels trets més rellevants de l'Edat Mitjana. Recordeu de fer clic als diferents enllaços per a complementar la informació!!! 1. L'EDAT MITJANA 2. Què en sabem de l'Edat mitjana?  Qui eren els nobles?  I els cavallers? Perquè creieu que tenien aquest nom?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Recibe la revista Historia NG por solo 5€/mes + Agenda 2024 National Geographic de REGALO.

Los siglos XIV y XV fueron decisivos en la historia del vestido, con la aparición de nociones tan relevantes para la indumentaria como el concepto de belleza ideal y la consideración del cuerpo como algo bello. Entre otras innovaciones, la moda se desmarcó definitivamente del mundo clásico grecorromano, en el que el atavío de ambos sexos presentaba semejanzas evidentes, y se produjo la separación entre el traje femenino y masculino; este último se acortó mientras que el de la mujer conservó su largura, y ambos se transformaron.

CADA CUAL, SEGÚN SU CONDICIÓN

En la Edad Media, la vestimenta caracterizaba a los diferentes estamentos sociales. El rey y la reina utilizaban una indumentaria deslumbrante que, entre otros elementos, incluía joyas, telas de seda con brocados de oro y plata, paños de lana forrados de pieles, forros preciosos y petigrís, pieles de ardilla que se exhibían en cuellos y mangas. La nobleza también hacía gala de costosos atuendos: joyas, pieles, guantes perfumados y pañuelos de seda fueron un distintivo de los grandes linajes.

Por su parte, los campesinos, pastores, artesanos humildes y criados vestían de manera tosca y ruda. Los tejidos eran bastos, sin color, básicos: camisas, camisones, sayas deslucidas (la saya era una especie de túnica), alpargatas, zuecos, cofias y algunas prendas de abrigo. El campesino utilizaba ropa corta para tener libertad de movimiento y sombrero con ala ancha para resguardarse del sol; los pastores usaban capas con capuchas para la lluvia, alpargatas y medias calzas.

RENOVACIÓN Y SENSUALIDAD

Durante los siglos XIV y XV la indumentaria adquirió una clara connotación sexual, en parte por la influencia del Humanismo, corriente de pensamiento que favoreció la aparición de un espíritu más laico y más independiente de los dictados estéticos y morales de la Iglesia católica.

En la indumentaria de los hombres surgieron prendas cortas y funcionales que mostraban una silueta masculina desconocida hasta entonces. Hacia 1370 aparecieron el jubón y la jaqueta, de origen militar. El jubón era una prenda ajustada, de la cual sólo se veían las mangas y sobre la que se vestía la jaqueta, que podía ser corta o llegar a cubrir hasta medio muslo. Este nuevo traje se completaba con calzas para vestir las piernas. A ello se añadía el cinturón o cintura, compuesto de placas articuladas. La aparición de este tipo de prendas, que dejaban al descubierto parte del muslo, dio origen a la creación de la bragueta. Los hombres de más edad vestían trajes más largos, entre la rodilla y el tobillo. Las mangas eran de varios tipos: unas de boca ancha y otras muy. hinchadas, ahuecadas en el centro y recogidas en la muñeca. Otra innovación del período fue la sustitución de los cordones por los botones para abrochar la ropa, tanto en las prendas femeninas como en las masculinas.

En la segunda mitad del siglo XIV surgió un traje de encima o sobretodo nuevo, la hopalanda. Esta sofisticada prenda, de origen franco-borgoñón, estaba hecha de paño fino, sedería o terciopelo, y se ajustaba a los hombros, desde donde caía suelta para ceñirse con un cinturón. A mediados del siglo XV se puso de moda otro traje de encima, el balandrán: largo, amplio y abierto por delante, estaba hecho con ricas telas y forrado de piel.Y a fines de la centuria se llevó el sayo, traje masculino de debajo para vestir a cuerpo.

En el traje femenino, al igual que en el masculino, las innovaciones mostraron una nueva silueta de la mujer, no exenta de polémica. Prendas interiores fueron las camisas o alcandoras, las faldetas o faldillas y los corpiños.Al igual que los hombres, las mujeres cubrían sus piernas con calzas, que llegaban hasta la cintura. Trajes de debajo siguieron siendo las sayas y las gonelas (también semejantes a túnicas). En los vestidos triunfaron los escotes redondos que dejaban al descubierto la garganta y parte de los hombros. En un primer momento, los trajes se ciñeron mucho en la parte superior del pecho, dejando sin ajustar la cintura y las caderas; y en el último tercio del siglo XIV la cintura también se ciñó de manera destacada. Esta nueva figura de mujer, de torso ajustado y escotes acusados, contrastaba radicalmente con lo que había sido la moda femenina medieval.

Se generalizaron los elementos decorativos en las prendas, con mangas perdidas o embudadas, flecos, botones y pendentes, unas largas tiras de tela, de origen francés, que colgaban del brazo hasta el borde de la falda. En el siglo XV se pusieron de moda las gorgueras, aplicaciones de telas finas y transparentes que adornaban los escotes. El sobretodo o traje de encima más utilizado por las mujeres fue el manto, aunque también usaron algunos comunes a los hombres, como la lujosa hopalanda.

En el ámbito de los tejidos, el siglo XV se caracterizó por un gran desarrollo de las telas labradas, con gran presencia de los terciopelos. Las telas se ornamentaban, con frecuencia, con motivos vegetales de origen oriental difundidos desde Italia. Entre otros, triunfaron la granada, la alcachofa, la piña, los árboles y los florones. En cuanto a los colores, el rojo y el azul, antaño dominantes, dieron paso al negro,

color de moda entre la aristocracia occidental, aunque la gama de colores era amplia. Para la sociedad medieval el color tenía un significado simbólico. El blanco evidenciaba fe y castidad; el azul, fidelidad; el verde, esperanza; el rojo, amor y caridad; el negro, penitencia; y el amarillo, hostilidad.

POLÉMICA EN TORNO AL VESTIDO

Los moralistas criticaron especialmente la nueva indumentaria femenina, comparando los peinados con los cuernos de los diablos y las colas de los vestidos con los rabos de los animales. Las prendas de los hombres tampoco estuvieron exentas de censuras. La jaqueta escandalizaba debido a su cortedad. Francesc Eiximenis, franciscano catalán, denunciaba que "estos vestidos descubrían nalgas y vergüenzas; que los mozos sirviendo a la mesa por fuerza habían de mostrar cosas que repugnaban al decoro; y que el fruncido sólo servía para cobijo de pulgas".

Con las nuevas modas aparecieron tratados sobre la indumentaria correcta, como el Tratado del comer, vestir y calzar, de 1477, obra del monje jerónimo Hernando de Talavera. Según este autor, las mujeres debían vestir con ropa larga y la cabeza cubierta, para refrenar la ligereza que naturalmente tenían. Ataca especialmente un traje con amplia falda acampanada, sujeta con aros: llevarlo era pecado mortal porque al ser pesado provocaba abortos o era causa de riesgo en el parto; era lujurioso, pues el paño que rodeaba las caderas calentaba dicha zona e incitaba a la lujuria; era deshonroso porque su amplitud encubría preñados ilegítimos; era deshonesto porque descubría las piernas; era escandaloso porque provocaba a los varones.

LEGISLACIÓN SUNTUARIA

Los monarcas de los siglos XIV y XV promulgaron leyes para que cada persona vistiera según su condición social y fe religiosa. Marginaron a prostitutas, judíos y mudéjares mediante determinadas señales en el vestido. Así, las mancebas, barraganas o prostitutas debían usar tocas azafranadas, faldas amarillas y un prendedero de lienzo bermejo u oropel en la cabeza. Se les prohibía utilizar ciertos tejidos y prendas: pieles, sedas, paños de calidad y de colores vivos, capirotes y zapatos lujosos, así como adornos de oro, plata y joyas. Los judíos y los musulmanes también debían lucir un distintivo: los hebreos, una rodela roja en la parte izquierda del pecho; los mahometanos, una luna azul turquesa en el hombro derecho.

Se promulgó también una legislación suntuaria que censuraba, sobre todo, el lujo femenino. Se veía a la mujer como un ser vanidoso, propenso a la frivolidad y seducido por el pecado. Las leyes trataban de evitar que las mujeres malgastaran el dinero de sus maridos, atrajesen indecorosamente la atención con sus vestidos y mostrasen partes inapropiadas de su cuerpo. El honor masculino y la honra femenina dependían de que el cuerpo de la mujer estuviera convenientemente cubierto.

Para saber más

# data[].attributes.attachment_link.title
La revolución del vestido en la Edad Media

# data[].attributes.attachment_link.description
A finales de la época medieval la indumentaria se enriqueció, se complicó y se hizo más sensual

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
lloc:

Cursos IOC - Batxillerat

Curs:

Història de la música i de la dansa ~ gener 2020

Llibre:

La música a l'Edat Mitjana

Imprès per:

Usuari convidat

Data:

divendres, 1 de març 2024, 12:06

1. Introducció

Puer natus est (introit) - Anònim

El fet musical més rellevant de l'Edat Mitjana és l' aparició de la polifonia just a la meitat d'aquest llarg període que abraça deu segles (del V fins al final del XIV). No és d'estranyar que un esdeveniment semblant s'hagi produït en aquest moment històric si considerem la importància que aleshores tenia la vida en comunitat: vida en comunitat a les confraries i gremis i vida en comunitat als monestirs. Pensem també en les peregrinacions i les croades. El fet de cantar en grup persones de diferents tessitures, provoca el cant en octaves o cinquenes, origen de la primera polifonia del romànic.
Després veurem que, tal com passa amb els edificis del gòtic, la polifonia agafarà volada amb la superposició de les veus i arribarà al seu punt culminant entre els segles XV i XVI (Renaixement).
La monodia o música a una sola veu ha perdurat fins als nostres dies pensem en la importància del cant gregorià, però la polifonia o música a dues o més veus, a partir d'aquest moment serà la música habitual.
Un altre fet destacable de l'Edat Mitjana serà la invenció de sistemes de notació musical, que fixaran la música en forma de partitura, tradició que distingirà la música occidental de l'oriental.

2. Context històric i artístic

L'edat Mitjana és un llarg període que els historiadors han dividit en dos subperíodes, atesos els canvis que es van produir cap a finals del segle XII.

L'Alta Edat Mitjana (segles V al XII) es caracteritza per una societat feudal (jerarquia social piramidal): rei-noblesa-poble pa), rural i molt cristianitzada. La cultura es troba en els monestirs (només els monjos saben llegir i escriure) i l'art (romànic) i la música són també majoritàriament religiosos.

La Baixa Edat Mitjana (segles XIII i XIV) és el moment en què es creen les primeres ciutats; apareix una nova classe social, la burgesia, que viu del comerç i l'artesania. Apareixen les primeres universitats (desmonopolitzant el domini cultural de l'Església) i l'art gòtic i la música (polifonia) també es transformen.

El romànic està al servei del missatge religiós. En arquitectura (esglésies, monestirs i castells), les construccions són de parets gruixudes, sense gaires finestres (encara no havien resolt alguns problemes constructius) i de poca altura. L'arc de mig punt és la base per a aquests edificis foscos que inciten a la pregària. Pintura i escultura no són retrats de la realitat sinó imatges espirituals d'allò que representen (bondat, majestuositat...)

L'evolució i el perfeccionament de l'art romànic i les noves influències àrabs i orientals contribueixen a l'aparició de l'estil gòtic (segles XIII i XIV). La invenció de l'arc apuntat fa que els monuments del gòtic disposin de grans finestres i s'elevin de la mateixa manera que les veus de la polifonia. Els interiors són clars, lluminosos i provoquen en qui entra sensació de petitesa. Pintura i escultura són més realistes.

Sobre el músic

Sobre la dona

Religiós

Compositor

De cant gregorià: anònim (el monjo músic no és més important que el monjo copista, artista o que el monjo pagès i no signa les obres de cant gregorià): conegut Leonin. Perotín, Machaut.
De polifonia Les obres polifòniques ja són signades.

Intèrprets
Sacerdot
Chantre (monjo solista)
Cor de monjos
Schola cantorum (cor de nens o escolania)

Profà Compositor
Trobador: noble que compon i interpreta la seva música. Alguns trobadors són: Berenguer de Palou, Raimbaut de Vaqueires, Marcabrú, comtessa de Dia...
De polifonia: amb formació musical religiosa. Sovint els compositors de polifonia religiosa també componien polifonia profana. Els més importants van ser: P. de Vitry, Machaut, Landini.

Intèrpret
Trobador: intèrpret de les seves cançons. Podria acompanyar-se d'algun instrument. En el seu castell, o convidat al castell d'un noble amic. És conegut.
Joglar: és animador social, de classe social baixa, anònim. Canta, toca instruments, fa malabarismes, mim. Va de poble en poble.

La dona no tenia cap social destacat, per tant, tampoc no el tenia en l'àmbit musical: ni com compositora ni com intèrpret. Els monjos componien la música i la interpretaven (algunes monges componien, com les del monestir de Las Huelgas a Burgos). Les veus agudes eren cantades per nens ( mai per nenes). Només hi ha alguna excepció en la monodia trobadoresca: la comtessa de dia, Leonor d'Aquitània, Maria de Ventadorm... foren trobairitzs en un món absolutament dominat per homes. Hi ha una compositora, Hildegarde von Bingen (segle XII) que va compondre obres polifòniques i també va destacar per haver escrit tractats de farmacopea, mística, teologia i ciències.

2.1. Superíodes musicals

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

Monodia

Cant gregorià: s. V-XIV
(continua com a cant de
l'església catòlica fins a mitjan segle XX

Música de Trobadors: s. XI-XIII

Inicis: s. IX-XII

Polifonia

A rs Antiqua: s. XIII

Ars nova: s. XIV

3. Característiques que defineixen la música medieval

Religiosa

Profana

Monodia
Cant gregorià

Música de trobadors,
música instrumental

Polifonia
Organum, discantus,
conductus

organum florejat,
motet

Com que la cultura es troba durant bona part d'aquest període en l'Església podem dir de la música medieval que:

Predomina la música religiosa per sobre de la profana: cant gregorià o polifonia religiosa.

Predomina la música vocal a cappella (els instruments eren considerats mundans, relacionats amb el diable), per sobre de la instrumental.

4. Monodia religiosa: El cant gregorià

El cant gregorià és el cant monòdic, en llatí i sense acompanyament instrumental de la litúrgia catòlica. El papa Gregori I (590-604) va voler unificar els cants de la liturgia d'arreu d'Europa per enfortir la unitat de l'Església.

Aquesta unificació va afectar els cants de la missa ( recollits en el llibre Graduale Romanum) i els cants dels oficis ( recollits en el llibre Antiphonale Romanum)

Una de les tasques dels monjos copistes en els monestirs era copiar aquests dos llibres de cant gregorià perquè els monjos del cors els poguessin cantar. si bé es conserven llibres de mida normal, també n'hi havia de m´es grans perquè puguessin ser llegits per diversos cantants a la vegada.

La missa sempre té la mateixa estructura. Els cants de l' Ordinari no varien mail el text: Kyrie, Glòria, Credo, Sanctus i Agnus Dei. Els cants del Propi varien el text segons el dia de l'any litúrgic o segons les festivitats dels sants: Introitus, Gradulae, Alleluia, Offertorium i Communio.

Els oficis són les pregaries que els monjos fan al llarg del dia: Laudes ( a la sortida del sol), Completes ( a les vuit de la nit) i Maitines ( abans de sortir el sol).

Estils de cant gregorià.

La melodia del cant gregorià té un àmbit reduït i avança sovint amb el moviment conjunt (característiques de la música vocal). La seva estructura no està regida per la música sinó pel text (que és el que realment importa). Pot tenir tres estils: sil·làbic (a cada síl·laba de text li correspon una nota), neumàtic (a una sola síl·laba de text li corresponen més de quatres notes de la melodia) i melismàtic (a una síl·laba de text li corresponen més de quatre notes de la melodia).

El ritme del cant gregorià no es veu reflectit en la notació (aquesta només específica l'altura del so). La durada de les notes depèn del ritme del text, de la importància de les paraules. No hi ha una pulsació regular.

El cant gregorià es pot cantar de tres maneres: solista (el chantre o el capellà canta sol), responsorial (alternança de solista i cor; a la missa el Gradualle i l' Al·leluia són responsorials) i antifonal (alternança de cor i comunitat o mig cor i mig cor; a la missa l'introit, l'Ofertori, la Comunió i tot l'Ordinari són antifonals).

Les melodies gregorianes segueixen els 12 modes eclesiàstics. Aquests són escales d'àmbit d'octava, amb una nota finalis al principi i a la fi de l'obra, i amb una nota tenor o tuba que és la que predomina en la composició. El seu origen està en els modes grecs.

Els trops i les seqüències són complements posteriors del cant gregorià. No se'n sap amb certesa l'origen però van ser àmpliament conreats durant l'Edat Mitjana. N'hi va haver tants que el Concili de Trento (segle XVI) va haver de prohibir-los. Hi ha tres tipus de trops: aquells on s'ha posat text a melismes, de manera que a cada nota del melisma li correspon una síl·laba del nou text (potser amb funcions mnemotècniques); aquells que tenen text i melodia nova, i aquells que tenen melodia nova (un nou melisma).

La seqüència és un tipus de trop: l'aplicació de text al llarg melisma de l'última síl·laba de l'Alleluia (jubilus). Segons el monjo Notker Balbulus, del monestir de St. Gal (França), ell mateix posava text a aquests melismes per recordar-los. Està documentat l'origen de les seqüències en el segle IX i el Concili de Trento va reduir a quatre les cinc mil existents.

En els segles XII i XIII aparegueren els drames litúrgics i els misteris. Són trops dialogats i representats dins de l'església per a fer assequibles als fidels els misteris de la vida de Jesús o altres temes litúrgics.

5. Monodia profana: trobadors i juglars

En els castells feudals, en les pobles i en les primeres ciutats s'anà desenvolupant també la música profana. Aquesta tenia la funció d'entretenir i de donar expressió a altres sentiments no religiosos.

Al final del segle XI aparegué a la Provença (França) la lírica trobadoresca. Els trobadors eren senyors feudals cultivats ( instruïts als monestirs o a les escoles catedralícies). Eren al mateix temps poetes, compositors i intèrprets de les seves obres. Els seus temes eren l'amor cortès (amor idealitzat envers una dama noble, segons l'ideal cavalleresc de l'època), la vida d'herois i fets heroics com les croades. Cantaven als castells, en llengua vernacla, acompanyant-se d'algun instrument (normalment de corda). Les cançons eren petites melodies modals amb forma rondó, virolai, estampida, lais...,

Durant el segle XIII, el moviment trobadoresc s'expandí per tota Europa.

Sud de França

Llengua d'oc

Trobadors: Guillem IX, duc d'Aquitània, Raimbaut de Vaqueiras, Marcabrú, Berenguer de Palau

Nord de França
Llengua d'oil

Trouvères: Ricard Cor de Lleó, Adam de la Halle

Península Ibèrica
Gallec

Trobadors: Martín Codax, Alfons X el Savi

Alemanya
Alemany

Minnesängers i meistersängers.

Juntament amb els trobadors, apareixen els joglars. Aquests eren d'origen humil. Anaven de poble en poble i per distreure els vilatans feien representacions, mímica, malabarismes i música. Cantaven cançons de moda compostes pels trobadors i les acompanyaven amb instruments. Amb la desaparició dels trobadors (mitjan segle XIII), també van anar desapareixent els joglars, els quals foren substituïts pels ministrils (músics, instrumentistes assalariats).

Minnesängers Cantigas de Santa María

6. Polifonia religiosa i profana

El naixement de la polifonia no va ser probablement un fet buscat pels compositors medievals. El cant gregorià era cantat per homes i nens, d'una manera natural, cantaven una mateixa melodia en tessitures diferents (els nens una octava més aguda que els homes). També degué ser habitual la diafonia:la melodia gregoriana era cantada per tots, però algunes persones interpretaven una octava, una quinta, o una quarta per sota del que estava escrit, fent consonàncies perfectes que no molestaven gens a l'oïda. Però aquest fenomen no era voluntat del compositor, aquest no ho havia escrit a la partitura.

6.1. Inicis (segle IX-XII)

Inicis ( segle IX-XII)

Els primers manuscrits on apareix polifonia escrita daten de finals del segle IX. Les primeres formes polifòniques són:

L' organum. A la melodia gregoriana ( vox principalis)se li afegeix una veu inferior ( vox organalis), formant intervals de 4a o de 5a. Les veus avancen amb moviment paral·lel.

El (nota) discantus. A partir del segle XI, la melodia gregoriana i la melodia inventada avancen amb moviment contrari (si una veu puja, l'altra baixa) Se'n deia punctum contra punctum ( origen del contrapunt). Les veus mostren molta més independència.

L'organum florejat. A cada nota de la melodia gregoriana li corresponen diverses notes de la melodia organa.

6.2. Ars antiqua (segle XIII)

L'Escola de Notre-Dame de París, amb els compositors Leonin (ca. 1163-90) i Perotín (al voltant de 1200) és el centre de la polifonia des d'on expandeix per Europa ( a Espanya, Santiago de Compostela, on es conserva un manuscrit anomenat Còdex Calixití del segle XII).

Es continuen utilitzant les formes organum, discantus i organum florejat i s'incorpora;

El conductus: Obra a 2 o 3 veus ( triplum, duplum i tenor), totes elles de nova creació.

El nom Ars Antiqua li fou donat a posteriori. Philippe de Vitry, autor del Tractat Ars Nova li dóna aquest nom l'any 1320 per diferenciar-la de la nova polifonia, més complexa i elaborada.

6.3. Ars Nova ( segle XIV)

Coincidint amb el ressorgiment de les ciutats i el naixement de l'art gòtic, la polifonia es va sofisticant cada vegada més i agafa un caire més modern i popular: inici del trencament amb els models eclesiàstics, llibertat rítmica (notació mensural) i melòdica, desenvolupament d'harmonies noves (intervals de 3a i 6a). El tractat de P. de Vitry Ars Nova (1320) dóna la base teòrica a aquesta nova manera de fer polifonia.

Les formes musicals d'aquesta etapa són:

El motet. Composició a tres o més veus. Es diferència del conductus en què el motet es basa en una melodia gregoriana anomenada tenor ( amb notes llargues, en llatí, cantada o instrumental) que servia de baix, sobre la qual dues o tres veus superiors feien diferents melodies i ritmes. Fins i tot podien estar escrites en diferents idiomes (francès i llatí). Aquesta forma fou l'exemple de la racionalitat del darrer gòtic, ja que el tenor tenia una estructura rítmica i melòdica i totes les veus es movien seguint la isorítmia (notació mensural).

La missa. Les parts de l'Ordinari rebien tractament polifònic sobretot en les celebracions més solemnes.

Balada, virolai, rondó, són peces polifòniques profanes vocals.

Guillem de Machaut a França, Landini a Itàlia, J. Dunstable a Anglaterra foren els compositors més destacats.

7. Música instrumental

A l'Edat Mitjana, la música instrumental estava absolutament prohibida a l'església. L'únic instrument permès fou l'orgue, però no acompanyava mai el cant gregorià.

Així, doncs, l'ús dels instruments es troba en la música profana. Aquesta era normalment vocal però podia portar acompanyament instrumental. No obstant això, el compositor mai no l'incloïa en la partitura ni especificava els instruments que l'havien de tocar. S'empraven els que hi hagués disponibles. Doblaven les melodies vocals o bé feien un acompanyament improvisat.

On podem trobar música instrumental no supeditada a la veu és en danses com ara el saltarello, l' estampida i el trotto.

Sabem quins instruments hi havia en aquest període gràcies a la informació organològica (referent als instruments) que trobem en pintures, miniatures, escultures i relleus.

Els instruments medievals són:

Cordòfons

Llaüt, saltiri, arpa, viola de mà, viola de braç, rabec, viella de roda ( o organistrum), trompeta marina

Aeròfons
flauta de bec, orgue portatiu i fix, xirimia, cornamusa (sac de gemecs), trompeta, cromorn

Idiòfons
sonalls, campanes, pandereta

Membranòfons
timbal, tamborí

8. La música medieval catalana

L'Edat Mitjana fou un període ric per a la música catalana, tant en l'àmbit religiós com en l'àmbit profà. A Catalunya hi trobem centres religiosos que estaven al corrent de totes les novetats que venien de França (Ripoll, Montserrat, Vic, Sant Cugat, Tortosa) i corts de monarques que gaudien de l'art i de la música. (Jaume I, Pere el Cerimoniós, Joan I el Rei Músic, Martí I l'Humà).

Monodia religiosa

Catalunya fou dels primers llocs de la península que acceptaren la unificació litúrgica impulsada pel papa Gregori i deixaren de conrear el ritu mossàrab (que tardà a irradiar-se a la resta d'Espanya).

El monestir benedictí de Ripoll fou fundat cap a l'any 869 ple compte Guifre el Pilós i tingué el seu màxim esplendor en el temps de l'abat Oliba (1008-1046). A la seva biblioteca s'hi copiaven els còdexs més importants d'Europa.

Altres novetats que aporten les terres catalano-aragoneses foren: una notació musical pròpia ( barreja de notació visigòtica i aquitana), un tipus de trop anomenat verbeta ( que es cantava a les Matines dels dies més solemnes) els planys (per a difunts) i les epístoles farcides (trops del Propi de la missa, on hi ha alternança de llengua vulgar i llatí)

El drama litúrgic està documentat des del segle XII, amb composicions com el Drama de les tres Maries (Pasqua, el Cant de la Sibil·la o Ordo prohetarum (Nadal) o els encara representats Misteri d'Elx i Misteri de la Selva (sobre l'assumpció de la verge Maria).
Monodia profana

La proximitat geogràfica i idiomàtica i la relació cultural fan que la participació catalana en l'art de trobar sigui important. Conservem poques melodies de trobadors, vuit de les quals són de Berenguer de Palou, trobador de la cort de Jaume I. altres trobadors foren: Cerverí de Girona, Ponç d'Hortafà (1184-1246), Guillem de Cabestany, Peire Vidal, Ramon Vidal de Besalú, Bernat de Ventadorm i Guillem de Berguedà.

Polifonia religiosa i profana

Ars Antiqua

A Ripoll trobem tractats de polifonia de principis del segle XI que ens demostren que la polifonia arribà de seguida a les nostres terres. A Tortosa s'han trobat també cinc peces polifòniques (conductus a 2 i3 veus) també a Escala Dei (Tarragona) i a Sant Jeroni de la Murtra (Badalona).

Ars Nova

Els monarques Pere III el Cerimoniós ( 1336-1387), Joan I el Rei Músic (1387-1396) i Martí l'Humà (1396-1410) foren autèntics mecenes de la música. A les seves corts arribaren xantres, compositors i ministrils estrangers que portaven les noves modes musicals. La mobilitat dels músics en aquesta època és enorme; tant els músics d'aquí com els estrangers viatgen de cort en cort reclamats per reis. També passen per escoles com Avinyó, per actualitzar coneixements.

Coneixem compositors com Esteve de Sort (capella de Jaon I), Gràcia RAyenll , Johan Trebol.

A les darreries de l'Edat Mitjana, Montserrat era un centre de peregrinació important. Conservem un dels documents més importants de polifonia medieval: El Llibre Vermell de Montserrat, que inclou deu peces (cants i danses) anònimes que els peregrins interpretaven a la plaça del monestir per entretenir-se en la seva estada a la muntanya. El tema és sempre religiós (lloança a la Verge de Montserrat), en llatí i en llengua vernacla.

# data[].attributes.attachment_link.description
lloc: Cursos IOC - Batxillerat Curs: Història de la música i de la dansa ~ gener 2020 Llibre: La música a l'Edat Mitjana Imprès per: Usuari convidat Data: divendres, 1 de març 2024, 12:06 Puer natus est (introit) - Anònim El fet musical més rellevant de l'Edat Mitjana és l' aparició de la polifonia just a la meitat d'aquest llarg període que abraça deu segles (del V fins al final del XIV).

# data[].attributes.attachment_link.title
History For Kids: The Medieval Ages | Educational Videos for Kids

# data[].attributes.attachment_link.title
Castles for Kids: What is a Castle? Medieval History for Children - FreeSchool