# data[].attributes.headline
Супруненко Таїсія - Дмитро Кремінь «Впала музика з неба, і сім її нот…» «Миколаївський оберіг» 2020

# data[].attributes.subject
Супруненко Таїсія - Дмитро Кремінь «Впала музика з неба, і сім її нот…» «Миколаївський оберіг» 2020

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дітям України Патріотичні конкурси

# data[].attributes.attachment_link.title
Супруненко Таїсія - Дмитро Кремінь «Впала музика з неба, і сім її нот…» «Миколаївський оберіг» 2020

# data[].attributes.headline
Дмитро Кремінь — поет, есеїст, перекладач

# data[].attributes.subject
Дмитро Кремінь — поет, есеїст, перекладач

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дмитро Кремінь - поет, есеїст, перекладач. Народився 1953 року на Закарпатті. Випускник філфаку Ужгородського державного університету. З 1975 року живе і працює на Миколаївщині - в селищі Казанка та в самому Миколаєві. Голова Миколаївської обласної організації НСПУ. Лауреат Державної премії України імені Тараса Шевченка, всеукраїнських літературних премій імені Василя Чумака, Володимира Свідзінського, Володимира Сосюри, Леоніда Вишеславського "Планета поета", Зореслава (Стефана Сабола), міжнародної премії імені Івана Кошелівця тощо. Нагороджений Грамотою Верховної Ради України, медаллю князя Миколи Гедройця. Автор багатьох поетичних книжок, виданих у Києві, Одесі, Миколаєві та Ужгороді. У перекладі вірші виходили в Англії, США, Канаді та Китаї.

Обставинами життя тісно пов'язаний із Чернігівщиною - далекого 1978 року його дружиною стала Ольга Колесник із села Гусавка Менського району. Побралися молодята в седищі Казанка, на батьківщині Павла Глазового, де працювали за направленням. Тут у молодої пари народився син Тарас, нині відомий політик і вчений, депутат Верховної Ради України. Багато ліричних перлин Дмитра Креміня народжені на Придесенні або натхнені прекрасною землею українського Полісся. Друкувався у газеті "Гарт" і "Деснянська правда". Особисті зв'язки підтримує із чернігівськими письменниками Дмитром Івановим і Володимиром Сапоном.

Родичем поета по лінії дружини був незабутній еколог-травник і літератор Михайло Курдюк, який недавно відійшов у засвіти. Близька рідня мешкає у самому Чернігові та в селі Гусавка, в селищі Березне та в самій Мені. Зокрема, в Гусавці - рідна сестра дружини Валентина Самсонова, а в місті Мена - вчительське подружжя Наталії Василівни та Миколи Григоровича Луценка. Їхній син Ростислав, офіцер внутрішньої служби, доводиться хрещеником поета.

* * *

Яке високе небо уночі!
Мов авта на Хрещатику - світила.
Сузір'я підбери собі і мчи
На Банкову свою небесну, мила.
Це ж так у нас: окраїнна земля,
То половці, то обри й печеніги.
Вертаємось - і зорями поля.
А лоціями - Велесові книги.
І мчить по нас то січ, а то орда.
Чумацький Віз гуркоче понад нами.
І ледь шепоче білими губами
У Сиваші солоному вода ...

* * *

* * *

Так жаль мені саду, який сам собою цвіте.
А білена хата давно на замку, і нітрошки
Уже не чекаю, що літо прийде золоте ...
Старе моє щастя - як схлипи трофейні гармошки.
І жаль мені саду і всього, що тут постає ...
Малиновий запах городу обійми розкриє.
І внук - наче янгол: о, радуйся, бабо Маріє!

А завтра - на Седнів. Альтанка там Глібова є.
Пленер живописців і церква кіношна од Вія.
Лиш хату замкнула й не йде уже баба Марія ...

Барокові, панські, мазепинські Снов і Турець.
І десь тут, у Седневі, слід молодого Шевченка.
І я на заплаву гребу, на малий острівець.
Княгине, яскине, яка ти мені далеченька!
П'ємо на пленері з мольберта, і хай йому грець!

Тепер і самому немає ні ночі, ні дня.
І лізе на голову вшістка мені чортівня.
І все ж мені жалко того молодого коня,
Він став, бо зчепився плужок уже з віссю земною.
І небо високе гойдається понаді мною.
І в небі - як діти - літак літака доганя.
Було мені щастя, тепер воно рідко буває ...

Висока-висока вода із Десни прибуває.
Літа під водою, де мріють столітні соми ...
Висока-висока вода вже пів-світу затопить.
І риба столітня тебе попід хвилею схопить.
Й "ракети" з Чернігова вже не діждемося ми.

Лиш Вієва доня. Лиш твій силует на стіні ...

* * *

* * *

* * *

Золото розсипаного жнива.
Стежка в гарбузинні на город ...
А була романтика фальшива,
Кажете? І нею жив народ?
І гриміли духові оркестри.
І було Довженкове кіно ...
Повмирали браття наші й сестри,
Де екранне ткали полотно.
Десни зачарованої хвилі.
Місячна стежина до ріки ...
Ще колись і в мене на могилі
Затріпочуть білі рушники!

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

Минуле не клени.
Немудро це і вбого.
Ми в Храмі-на-Крові молились, я і ти ...
Минуле - вічний мрець - хапатиме живого
Через літа й віки, і спалені мости.

Усе це так і є. І нащо нам деталі.
Пройшов імперський вік - тепер не ті меню ...
Та кораблі пливли, і літаки літали.
І ждала ти мене із попелу й вогню.
Я чисту воду пив у зорянім колодязі,
І зоряна мені співала течія ...

І як забуду я, що в місячному одязі
Мені сказала ти уперше:
- Я - твоя ...

* * *

Під голубим поганським небом,
У чорній темряві століть
Трави язичеський молебень
При ватрі вечора стоїть.
Згадай, о вечоре-ізгою:
Тут Степ, тут - Скіфія була ...

* * *

* * *

# data[].attributes.attachment_link.title
Жінка-УКРАЇНКА

# data[].attributes.attachment_link.description
Дмитро Кремінь - поет, есеїст, перекладач. Народився 1953 року на Закарпатті. Випускник філфаку Ужгородського державного університету. З 1975 року живе і працює на Миколаївщині - в селищі Казанка та в самому Миколаєві. Голова Миколаївської обласної організації НСПУ.

# data[].attributes.headline
“Впала музика з неба, і сім її нот…”

# data[].attributes.subject
“Впала музика з неба, і сім її нот…”

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Впала музика з неба, і сім її нот
Долинає до мене із мороку літ.
Молодому поетові дивляться в рот,
А старому поетові дивляться вслід.
Молодий - на естраді: гуде стадіон,
І майбутнє щасливим експресом гуде.
А старому поетові свій пантеон,
А вже голос його не почуєш ніде.
Був і я молодим, а розтанув, як дим,
І січе мене люто із неба шрапнель.
Але все мені - музика, й давній інтим,
Коли муза з райцентру прийшла у готель.
Ти прийшла - наче музика, повінню вод,
І старому поету - видіння снує.
Досі є в нас поети і є в нас народ,
Але кожен із свого колодязя п'є.
Полонезу стихія. І полум'я, й лід.
Але впав я, мов янгол, із горних небес.
Я пройду - ти прощально поглянеш услід,
І заплачеш, як плакав колись полонез.

Related posts:

1. МУЗИКА Я прийду уже з посрібленими скронями, Обважнілий під умовностями й узами, В той завулок з тополиними колонами, Що тече мені [...]...

2. "Хто де живе, а я - у неба дзвоні..." Хто де живе, а я - у неба дзвоні, мій. дім - це є вселенський неба дзвін! Я народивсь у [...]...

3. "Якби не музика, воно б іще нічого..." Якби не музика, воно б іще нічого, А так ось музика - і жаль за чимось, жаль. Сміється, тужить і [...]...

4. "Огні горять, музика грає..." Огні горять, музика грає, Музика плаче, завиває; Алмазом добрим, дорогим Сіяють очі молодії; Витає радость і надія В очах веселих; [...]...

5. "Не води весняні, а музика флейти розлита..." Не води весняні, а музика флейти розлита, а музика флейти синіє у чорних лугах. І в чорних полях зеленіє, напевне, [...]...

6. "З-під даху впала призма крижана..." З-під даху впала призма крижана - І серце стрепенулося недремне. Чому - не знаю, та несла вона В собі для [...]...

7. "...ця жінка - музика..." ...ця жінка - музика мелодії смеркань і тиша смутку - листя золоте де біла квітка в кришталевій вазі де сон [...]...

8. "Музика. Вечір. Вікно.." Музика. Вечір. Вікно. Моря гримучі розкати. Як це далеко й давно! Я вже почав забувати. Чайки, вітрила, блакить, Зустрічі перші [...]...

9. "Я себе серед неба не бачу..." Я себе серед неба не бачу, І в безмежжі немає мене. Мою долю - сумну і незрячу - Птах удачі, [...]...

10. "Овес росте край неба у пісках..." Овес росте край неба у пісках, Мов сивий дід, над ним куняє хмара. Похмурий сон: на головах Стоять століття і [...]...

11. "Чогось так банно... На душу впала..." Чогось так банно... На душу впала Безмежна скатерть тоски і смути, І серце багне в тиші заснути, Як скорбна пісня, [...]...

12. ХВІСТ НЕБА Місяць завис на гілці, закривши лице серпанком дерева, й висить так, гойдаючись, мов хвіст неба або волосся ночі. Білка притихла. [...]...

13. Туди, де в синім неба морі Туди, де в синім неба морі немов тремтить Чумацький Шлях, я понесу тебе над зорі в моїх закоханих піснях. Любові [...]...

14. "Гаї шумлять..." Гаї шумлять - Я слухаю. Хмарки біжать - Милуюся. Милуюся-дивуюся, Чого душі моїй так весело. Гей, дзвін гуде - Іздалеку. [...]...

15. "Коли з-під неба голуба проламінь..." Коли з-під неба голуба проламінь Раптово з'явиться в навалі хмар - Тоді з душі спадає темний камінь І грає сонце [...]...

16. "МАБУТЬ, НЕБА ЛАГОДА БУЗКОВА..." Мабуть, неба лагода бузкова Не загасить дику охру скель, Так оце ти, Африко казкова, Видихаєш перегар пустель! І торощиш тлумище [...]...

17. НІЧНИЙ ГІСТЬ На змореній, незатишній планеті, В казармі серед смороду й хропіння, Мене відвідало нічне видіння - Вусатий горець в маршальськім кашкеті. [...]...

18. НІЧНИЙ ГІСТЬ На змореній, незатишній планеті, В казармі серед смороду й хропіння, Мене відвідало нічне видіння - Вусатий горець в маршальськім кашкеті. [...]...

19. "Ти знов прийшла, моя печальна музо..." Ти знов прийшла, моя печальна музо. Не бійся, як не покладаю рук. Пливе над світом осінь, як медуза, і мокре [...]...

20. "повторюю тричі прирослі до неба слова..." повторюю тричі прирослі до неба слова. їх мало би бути утричі - як мінімум - більше, але тільки віршам дано [...]...

21. "Де зараз ви, кати мого народу?.." Де зараз ви, кати мого народу? Де велич ваша, сила ваша де? На ясні зорі і на тихі води Вже [...]...

22. І Є НАРОД На сизих пагорбах рясне село горіє, І сірі вітряки докрилюють свій вік. В брунатних берегах ріка багряна мріє, І гай [...]...

23. ОЧИМА ДО НЕБА Ластівка - молодик на синьому небі, скіфський лук у відчаї в небо закинутий, з перерваною тятивою. Ні! Літера "Р" у [...]...

24. "Корова задивилася в колодязь..." Корова задивилася в колодязь І впала поміж місяць і зірки. Ніде її сьогодні не знаходять Ані господар, ані пастушки. Сама [...]...

25. "Великі поети не вміють писати віршів..." Великі поети не вміють писати віршів. Клював їх орел в печінку і сумнів сни випасав. Графоманові краще. Графоман вирішив написати [...]...

26. "Впала темінь у солдатські очі сині..." Впала темінь у солдатські очі сині У степу, на димнім бойовищі. І зійшли рясні отецькі болі в сині Та і [...]...

27. "Великі поети не вміють писати віршів..." Великі поети не вміють писати віршів. Клював їх орел в печінку і сумнів сни випасав. Графоманові краще. Графоман вирішив написати [...]...

28. ВОНА ПРИЙШЛА Вона прийшла непрохана й неждана, І я її зустріти не зумів. Вона до мене випливла з туману Моїх юнацьких несміливих [...]...

29. Г. 3 Немає гірше, як в неволі Про волю згадувать. А я Про тебе, воленько моя, Оце нагадую. Ніколи Ти не здавалася [...]...

30. ОРГАННА МУЗИКА В ДОМСЬКОМУ КОНЦЕРТНОМУ ЗАЛІ Гудуть, переклубочуються низом Над Ригою навислих туч гурти, То голубом воркують над карнизом, То, встаючи з бездоння й чорноти, Зловісно [...]...

31. СВІТЛО ВЕРШИН Я на першому з'їзді Руху Мов побачив розпластане зло. А колеги побігли щодуху За посадами. Їм повезло. Не одному такому [...]...

32. ВМИРАЮТЬ ПОЕТИ Вмирають поети в душі, а потім в лікарнях вмирають. Ховають спочатку вірші, а потім поетів ховають. Поету копають яму. Коли [...]...

33. *** Ми пройшли. Ми були. Наші древні кургани доокіл. Наші коні пасуться... Двигтить попід ними земля. Я згорів як вогонь. По [...]...

34. ПРИТЯГАННЯ ЗЕМЛІ І НЕБА Віз Чумацький на чорному небі ще ніколи не був так близько: небосхилу зазорене чудо - чорна магія вічних зір. Нерозгадану [...]...

35. МУЗИКА, ЩО ПІШЛА Коли вона плелася в коси, Чом, скрипко, відвернулась пріч? Як музику пустила босу В таку непевну, звабну ніч? В таку [...]...

36. Музика Десь у диві, у видиві вмовклих ночей, у музичному лісі, на синім узліссі цвіла, мов калина, віолончель і пахло весною [...]...

37. НІЧНА МЕЛОДІЯ ДНІПРА Що за музика - тиха й жалібна, Що співається спрагло й жадібно, Що співається, як спивається, Що кінчається, як вбивається. [...]...

38. СТАРИЙ МУЗИКА Я шинкареві збіжжя все Прогайнував на те, на се: На горілчину, мед-вино... Бо щось гуляю вже давно. Стара скрипиця та [...]...

39. МУЗИКА Пам'яті Інокентія Анненського Уночі налетіли вони - Чорний вихор у чорному світі - І заплакали дочки й сини, Що батьки [...]...

40. "Прийшла ти до мене, пречиста любове..." Прийшла ти до мене, пречиста любове, і вирвала з вуст моїх з коренем слово, і подихом горло порожнє спалила, гукнути [...]...

"Впала музика з неба, і сім її нот..." - КРЕМІНЬ ДМИТРО ДМИТРОВИЧ

# data[].attributes.attachment_link.title
"Впала музика з неба, і сім її нот..."

# data[].attributes.attachment_link.description
⭐⭐⭐⭐⭐ Впала музика з неба, і сім її нот Долинає до мене із мороку літ. Молодому поетові

# data[].attributes.headline
Зірка Дмитра КРЕМЕНЯ над планетою

# data[].attributes.subject
Зірка Дмитра КРЕМЕНЯ над планетою

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Інф.
Минають роковини Дмитра Кременя (21.08.1953 - 25.05.2019) - відомого українського поета, перекладача, есеїста, журналіста, пісняра, лауреата Державної премії України імені Т. Шевченка, літературних премій імені І. Кошелівця, В. Свідзінського, В. Сосюри, Л. Вишеславського, Зореслава, В. Чумака, М. Аркаса, заслуженого діяча мистецтв України, очільника Миколаївської письменницької організації, "Людини року Миколаївщини", "Людини року Миколаєва".
До його 70-річчя Верховна Рада України, Миколаївська ОДА і Закарпатська ОДА оголосили 2023-й роком Поета. Крім театральних постановок у Миколаєві, Ужгороді та Києві, наукових конференцій, конкурсів читців, поетичного конкурсу імені Дмитра Кременя, ініційованого родиною та земляками письменника, невдовзі вийде і книга спогадів. Віримо, що й обласна наукова універсальна бібліотека буде підтримана депутатами облради та носитиме його ім'я.
Народна артистка України, докторка культурології, письменниця Валентина Антонюк, яку поет називав "українським Феніксом з Миколаєва", відгукнулася про нашого незабутнього сучасника та її "миколаївський період" життя.

Миколаївська творча інтелігенція 80-х - початку 90-х років ХХ століття гуртувалася в різноманітних формах творчого процесу, яким були охоплені фахівці й аматори, співтворцями та вболівальниками якого були наші слухачі й глядачі. Було захоплююче цікаво відкривати для себе корабельний край і його людей! Роки навчання в Києві здавалися солодким сном, у якому батьки й учителі дбайливо плекали мене для подальшого самостійного життя, де насправді довелося щодня з чистої сторінки доводити всім і собі право на своє місце в артистичному світі. Така жорстока правда служіння мистецтву.

Найдружнішою ланкою миколаївських митців були письменники. Живих українських поетів тоді в місті було троє: Валерій Бойченко, Дмитро Кремінь, а також з ІІ-ої пол. 80-х рр. - Іван Царинний. Ми були молоді, майже однолітки, та величали одне одного на "Ви", як це прийнято в українській традиції. Стосунки були високими й прозорими, творилося легко й натхненно. Письменники й актори безперервно перетиналися під час концертних виступів у навчальних закладах, будинках культури, музеях, на виробництві, у так званих "художніх салонах", які діяли в усій області й були предметом гордості партійного керівництва.

Південний Миколаїв у радянські часи був закритим містом, і філармонійні колективи та солісти були невиїздними. Гастролі від "Укрконцерту" відбувалися виключно на теренах колишнього СРСР. Українською мовою в обласному центрі майже не розмовляли, тут не було жодної української школи, що мимовільно спричинило дисидентський дух у середовищі національно свідомих митців і відповідну увагу до нас із боку відповідних органів. Варто зазначити, що свого першого звання мені довелося чекати 12 років, а народною артисткою України стала через чверть століття після першого подання на це найвище державне звання. Коли не можеш не співати, професія стає способом життя, і не звання, а людське визнання надихає на творчість. Критерії фахової відповідності пильнувала художня рада філармонії. Публіка чекала на зустрічі з митцями, а миколаївська - й поготів.
Дмитро Кремінь кермував літературною студією "Джерела", що діяла щонеділі при миколаївській обласній молодіжній газеті "Ленінське плем'я". Запам'яталось, як він у своєму редакторському кабінеті виховував нову співробітницю, котра не знала, що таке "драбина": "Я ж не питаю, серденько, що таке "луйтра", - Ви не зобов'язані знати, як називають сходи в Закарпатті, але знати драбину - мусите!..". Я знала, що таке драбина, й це надало мені сміливості подати до друку в "молодіжці" свої вірші. Тож, свої перші щаблі поетичних сходів я долала з осені 1983 р. до весни 1984 р. саме в літературній майстерні Д. Д. Кременя. Цікаво, що наш наставник ніколи різко не критикував опуси початківців, а лишень після їх прослухування читав свої нові вірші в притаманній для нього дещо сором'язливій манері. Приходив Дмитро Дмитрович і на мої моновистави "Маруся Чурай", "Роксолана", "Шевченкіана", "Євангеліє від Марії" та сольні концерти, які відбувалися в камінній залі Художнього музею імені В. В. Верещагіна, підтримував своїми публікаціями в обласній та республіканській пресі. Після мого переїзду до Києва часом телефонував, а з появою Фейсбука ми здружилися сім'ями. Завжди відчувала його мистецьку й людську підтримку, сподіваюся, що це було взаємно. Пишаюся, що особисто знала поета Дмитра Кременя - живого класика української літератури - впродовж всього свого свідомого життя й формувалась як мисткиня під його впливом. Безмежно поважаю всю його родину та сина Тараса - відомого політичного й громадського діяча, який розуміє, ким став його незабутній батько для Миколаєва, України, цілого світу, та гідно й високо несе пам'ять про нього.

Зірка Дмитра Кременя високо ярить над планетою Миколаїв і осяває шлях в українську національну культуру новим поколінням митців.

Зараз в Україні - війна, і кожен вибух у Миколаєві озивається болем.
Дмитро КРЕМІНЬ
* * *
Небесне і земне. Земне й небесне.
Іще наш український Бог воскресне
Тоді, як ми воскреснемо зі сну,
Із летаргії вічного розп'яття,
Як до хреста зійдуться сестри й браття
І прокленуть облуду навісну.

А поки це життя гірке й чудесне,
Земне в небеснім, у земнім - небесне,
То ми йдемо до цілі, до мети.
А як уже дійдемо до безодні,

Побачимо тоді сліди Господні,
А нам до них судилося дійти.
Побачу слід Його кривавих кроків...
І це вже скільки українських років!
А я усе Вітчизну не знайду.
І лиш один усе чекаю звістку
Про Україну, скупану в любистку...

І плачу в Гетсиманському саду!

* * *
І мова Тараса,
і мова Франка...
Я також старався:
- Ні дня без рядка!
Щасливо писалось
І довго жилось.
І дещо зосталось.
І трішки збулось.
Мене не купили
Ні слава, ні гріш...
І все ж не кумири,
І все-таки вірш!
...Прийшов я у старість
І бачив не раз:
По смерті зостались
Франко і Тарас.
Естрадні софіти,
І соло, і хор.
А ми - неофіти,
Й гряде Командор.
І строфи залізні,
І крик до зірок.
А сльози ці пізні,
І пізній рядок.
Неслави і слави
Пізнав ти, поет,
І пізній -
З уяви
Автопортрет...

* * *
На п'єдестали скинутих богів
Не ставте знову ідолів, допоки
На просторі лугів і берегів -
Нові траншеї та нові окопи.

Ув ідолів - лише фантомний блиск,
А сяйво непогасної лампади -
Не вкрадений могильний обеліск.
...Четвертий рік війни і канонади...

* * *
камінь пущений з пращі
іще в неоліті
ми не гірші й не кращі
за інших у світі
гарні пишуться вірші
імперським рапсодом

ми не кращі й не гірші
між Заходом-Сходом
не клени Україну
за вербу і калину
за дороги транзитні
та за муки всесвітні

златоусти й витії
чайки плач край дороги
але всілись на шиї
гендлярі й демагоги
- і летить над пропащі
роки
в цьому столітті
камінь
пущений з пращі
іще в неоліті

* * *
Древній дух землі прийшов до мене
Рівно опівночі, як тотем.
Поле освітилося зелене
Аспидним прамісячним огнем.

Все тут - колісниці та комбайни,
Танки і гармати перейшли.
Але досі дух землі і тайни,
І чумацькі мажі, і воли.

Я спинився під Чумацьким Шляхом,
А зоря - у ківшику долонь.
І не все мине і стане прахом,
А душа моя вже стала птахом,
І летить. І в ній горить огонь.
А коли із півдня, із лиману
Полетять на північ журавлі -
Опівночі серед поля стану,
Вже і сам, як древній дух землі...

* * *
Впала музика з неба, і сім її нот
Долинає до мене із мороку літ.
Молодому поетові дивляться в рот,
А старому поетові дивляться вслід.
Молодий - на естраді: гуде стадіон,
І майбутнє щасливим експресом гуде.
А старому поетові свій пантеон,
А вже голос його не почуєш ніде.
Був і я молодим, а розтанув, як дим,
І січе мене люто із неба шрапнель.
Але все мені - музика й давній інтим,
Коли муза з райцентру прийшла у готель.
Ти прийшла - наче музика, повінню вод,
І старому поету - видіння снує.
Досі є в нас поети і є в нас народ,
Але кожен із свого колодязя п'є.
Полонезу стихія. І полум'я, й лід.
Але впав я, мов янгол, із горних небес.
Я пройду -
ти прощально поглянеш услід,
І заплачеш, як плакав колись полонез.

Все - слова. Слова - й "свобода слова".
Вибір, демократія... Слова!
Слово Бога, українська мова,
Лиш у слові Бога ти жива.
Генії, апостоли, витії,
Та дорога між добром і злом...
І проліг од часу Візантії
Шлях у спориші поза селом.
Українське слово буде з нами
На Голготу йти, і йти, і йти,
І каміння, і хрести з орлами,
І на скромних пагорбах - хрести.
І свобода, і скорботні жнива,
І ранкове київське шосе...
Все від Кия, Щека і Хорива
Нам сестриця Либідь принесе.
І зорю, яка світила в серпні,
І любов, що ждала тут мене, -
І слова, давно на порох стерті,
Пронесе з народження до смерті
І за малість нас не прокляне!

Коли іду по Флотському бульвару,
А на ріці Інгулі - хресний хід,
Снігів пречистих, чорного піару
Не додавайте до утрат і бід.
А сонце сяє!
Подивлюсь угору -
Побачу там небесну Іордань.
І тінь Адміралтейського собору
Під золотом оцих соборних бань.
Іще не храм, іще мала каплиця,
Та йде із Мир Лікійських - Миколай.
Адміралтейська золота столиця,
Ти бий у дзвони, золотом палай!
А в Іордані - піють браття й сестри,
Вода студена, мертва і жива...
Та літургія дужче за оркестри
Звучить о чистій миті торжества.
На Мертвоводі, може, на Темводі
Ти заспівала в хорі не одна.
Святий Андрій ходив тут у народі,
Де нині балом править сатана.
Та ще надійде мить христовоскресна,
Коли засяють храми золоті,
І золота стріла Адміралтейства
Засяє на небесній широті.
Коли ми подамось на Ніагару? -
Я думаю, але на серці - лід.
А я іду по Флотському бульвару,
Коли вже на Інгулі - хресний хід.
І в громі слави ця вечірня жертва,
Де тільки тінь козацького коша.
І я ще вірю: ні, не буде мертва
Ув Іордані скупана душа...

Щодня це небо ранні зорі витче
І зорями означить небосхил...
"Життя коротке, а мистецтво - вічне", -
Така печать із предківських могил.

І мить життя - мов чорно-біла фотка,
Яку здали у спалений архів.
Така безмежна і така коротка,
Неначе битва біля Крут і Фів.

У вічності - і велич, і скорбота.
Там Україна, море і Дніпро.
А мить життя - це Золоті Ворота,
Що стали нам зупинкою метро...

Лиш потяг пролітає швидше й швидше,
Гримить над світом золото і мідь.
Миттєвість обернулася на вічне,
А вічність обернулася на мить.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
южная правда

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новости николаева

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
николаевская область

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
происшествия николаев

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
николаевский горсовет

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
события николаев

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
преступность николаев

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
городская газета николаев

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
областная газета николаев

# data[].attributes.attachment_link.title
Зірка Дмитра КРЕМЕНЯ над планетою

# data[].attributes.attachment_link.description
Минають роковини відомого українського поета, лауреата Державної премії України імені Т. Шевченка

# data[].attributes.headline
Відеофест “Дмитро Кремінь — поет на всі часи”: підсумки і переможці

# data[].attributes.subject
Відеофест “Дмитро Кремінь — поет на всі часи”: підсумки і переможці

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
03.05.2023 13:09 Обновлено 03.05.2023 13:11 Автор: Unsvet

Друзі! Відеофест "Дмитро Кремінь - поет на всі часи", оголошений Миколаївською обласною бібліотекою для юнацтва на відзначення Року поета, Шевченківського лауреата Дмитра Кременя, фінішував.

Протягом квітня (а точніше - до 25-го) кожен охочий міг надіслати нам на пошту відео з власним виконанням вірша Дмитра Кременя. Ми поширювали відео на фейсбук-сторінці бібліотеки під тегом #Кремінь_фест, запрошували активно підтримувати учасників лайками до 30 квітня. Чому це важливо? Бо саме лідери по кількості вподобайок під публікаціями на нашій сторінці й стали переможцями відеофесту.

Сьогодні з приємністю підводимо підсумки і оголошуємо переможців. Отож, відеофест "Дмитро Кремінь - поет на всі часи" об'єднав 40 учасників. Одне відео, надіслане після дедлайну, було опубліковане, але поза конкурсом. Всі інші 39 учасників включились в лідерську гонку.

Беззаперечним лідером по кількості лайків стало відео Анни Горбенко з смт. Токарівка Веселинівської селищної громади Вознесенського району. Відео з її чудовим виконанням вірша Дмитра Кременя "Спогад про море" зібрало 193 вподобайки. Щиро вітаємо переможницю!

З невеликим відривом (146 лайків) друге місце посіла Аліна Мироник з села Кумарі Первомайського району. Дякуємо Аліні за душевне виконання "Слів, що лунають вічно" Дмитра Кременя.

Бронза теж у юної мешканки Кумарів - Анастасії Хлистік. 82-ма вподобайками було оцінене її відео на вірш "Впала музика з неба, і сім її нот...".

Вітаємо переможниць і нагадуємо, що маємо для вас приємні подарунки. А для нас найкращим подарунком стала така кількість учасників, разом з якими (і всіма користувачами фейсбуку) ми вкотре насолодились віршованим словом видатного і самобутнього поета, Шевченківського лауреата, закарпатського миколаївця Дмитра Кременя.

Дякуємо Даші Бойко, Ользі Руденко, Денису Стоянову, Наталії Вдовиченко, Наталі Волошиній, Юлії Колеснік, Софії Кучер, Анастасії Зайцевій, Олені Безгіновій, Дар'ї Павлухіній, Анастасії Кацан, Діані Цівенко, Матвію Чабану, Сергію Попову, Аріні Юнусовій, Людмилі Зіновєвій, Олені Шевченко, Ользі Самофаловій, Вікторії Долженко, Дмитру Драєнку, Ларисі Кірєєвій, Миколі Чабану, Уляні Буліч, Людмилі Захарченко, Анастасії Ювженко, Аліні Ганзенко, Ларисі Стефанишиній, Катерині Бріжатій, Елеонорі Милобог, Валерії Буднік, Андрію Бочкарьову, Діані Пащенко, Вікторії Писарській, Валентині Жуковій, Володимиру Голубцову, Віталіні Порумянцевій і Світлані Пащенко за участь у відеофесті. Ваша декламація поетових рядків була щирою, натхненною і проникливою.

Читаючи вірші Дмитра Кременя, кожен говорив, начебто від себе. І в тому самобутній талант Поета від Бога.

Цікава стаття? Поділися нею з іншими:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
миколаївська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
миколаївщини

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
національного

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
фотовиставки

# data[].attributes.attachment_link.title
Відеофест "Дмитро Кремінь - поет на всі часи": підсумки і переможці

# data[].attributes.attachment_link.description
Миколаївська обласна бібліотека для юнацтва

# data[].attributes.headline
Бердарь Наталя

# data[].attributes.subject
Бердарь Наталя

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
BerTa - робота та творчість

# data[].attributes.attachment_link.title
Дмитро Кремінь "Впала музика з неба..."

# data[].attributes.headline
Музичний код поезії Дмитра Кременя

# data[].attributes.subject
Музичний код поезії Дмитра Кременя

# data[].attributes.headline
"Впала музика з неба, і сім її нот..."

# data[].attributes.subject
"Впала музика з неба, і сім її нот..."

# data[].attributes.attachment_link.title
, Вірші, поезія. Клуб поезії

# data[].attributes.attachment_link.description
Вірші Поезія - клуб Поезії. Вірші. Вірші про кохання. Вірші всім.

# data[].attributes.headline
Література рідного краю. Чарівний світ інтимної лірики у поезії «Впала музика з неба, і сім її нот…» Д. Кременя

# data[].attributes.subject
Література рідного краю. Чарівний світ інтимної лірики у поезії «Впала музика з неба, і сім її нот…» Д. Кременя