# data[].attributes.headline
Segona Guerra púnica (218 - 201 a. de C.) i desembarcament a Empúries (218 a. de C.).

# data[].attributes.subject
Segona Guerra púnica (218 - 201 a. de C.) i desembarcament a Empúries (218 a. de C.).

# data[].attributes.body
Després de la derrota en la primera guerra púnica (264-241 a. de C.) els cartaginesos es van replegar cap a la península Ibèrica. L'exèrcit romà, liderat per Escipió, i amb la voluntat d'expandir el seu imperi, desembarca a Empúries l'any 218 a. de C., fet que provocarà el començament de la segona guerra púnica, que durara fins l'any 201 a. de C..

# data[].attributes.headline
Divisió d'Espanya en províncies, 197 a.C. .

# data[].attributes.subject
Divisió d'Espanya en províncies, 197 a.C. .

# data[].attributes.body
Per organitzar el territori, Roma divideix la península en dos províncies Citerior al nord i Ulterior al sud, després de la segona guerra púnica l'any 197 a. de C. .

# data[].attributes.headline
L'Edicte de Milà (313 a. de C.): l'emperador Constantí declara la llibertat de culte a l'Imperi Romà.

# data[].attributes.subject
L'Edicte de Milà (313 a. de C.): l'emperador Constantí declara la llibertat de culte a l'Imperi Romà.

# data[].attributes.body
Després de molts anys de molts anys on la religió romana representava una egemonia en tot l'imperi, l'Edicte de Milà, permet la pràctica religiosa lliure que permet al cristianisme seguir agafant força.

# data[].attributes.headline
Edicte de Tessalònica (380 d. de C.): L'emperador Teodòsi converteix el cristianisme en religió oficial de l'Imperi.

# data[].attributes.subject
Edicte de Tessalònica (380 d. de C.): L'emperador Teodòsi converteix el cristianisme en religió oficial de l'Imperi.

# data[].attributes.body
A Hispania aquest procès de cristianització va arribar de manera similar a altres territoris de l'imperi, va tenir una gran acceptació entre les classes altes i mitjanes.

# data[].attributes.body
L'enfonsament romà, farà que el visigots formin un regne a cavall entre el sud de França i el centre nord peninsular, amb la nova capital a Tolosa (Regne de Tolosa). La posterior derrota a Vouillé a mans dels francs el 507 els empeny cap al sud i més tard, el 554, faran de Toledo la seva capital, constituint-ne així el primer estat peninsular independent.

# data[].attributes.headline
Arribada musulmans a la península: Al-Andalus (711 - 1492)

# data[].attributes.subject
Arribada musulmans a la península: Al-Andalus (711 - 1492)

# data[].attributes.body
La segona meitat del segle VII i primers anys del VIII és una etapa de decadència i descomposició fins a l’arribada dels musulmans el 711, quan guanyent la batalla de Guadalete liderats per Ṭáriq ibn Ziyād.

# data[].attributes.body
La Marca Hispànica fou una marca de l'Imperi Carolingi establerta a final del segle VIII en forma de múltiples comtats que acomplien una funció militar fronterera que perdurà fins a mitjan segle x però que no tengué mai estatus jurídic ni validesa política.

# data[].attributes.headline
Les estapes de Al-Andalus: Part 1 (711 - 1095)

# data[].attributes.subject
Les estapes de Al-Andalus: Part 1 (711 - 1095)

# data[].attributes.body
En la seva primera etapa, els musulmans instauren el califat d'omeia que depenia de damasc (711-756). Els Omeies són substituïts violentament pels Abasides i la capital es traslladada a Bagdad, formant-se així la segona etapa amb l'emirat de Bagdad (756-929). En un marc general de fragmentació de l'Islam, Abd ar Rahman III es proclama califa a Còrdova, assumint tots els poders polítics i religiosos. És l'etapa de major esplendor de l'Islam peninsular. (929-1031). Al desaparèixer l'autoritat del califa Al-Andalus es fragmenta en nombrosos regnes minúsculs anomenats regnes de taifes. Els regnes cristians del nord aprofitaran aquesta situació per a avançar cap al sud i l'any 1085 prendran Toledo (1031-1095).

# data[].attributes.headline
Les estapes de Al-Andalus: Part 2 ( 1095 - 1492)

# data[].attributes.subject
Les estapes de Al-Andalus: Part 2 ( 1095 - 1492)

# data[].attributes.body
La primera etapa serà la dels almoràvits, gent d'un gran rigor religiós, que, una vegada en la Península, unificaran novament Al-Andalus i acabaran amb les taifes (1095 - 1146).  L'Imperi Almoràvit es disgrega tant al Marroc com a la península, Al-Andalus torna a fragmentar-se en minúsculs regnes que significarà la segona etapa de les taifes (1146 - 1175). Els almohades, per a frenar als cristians; de nou a l'arribar a la Península unifiquen tot el territori i acaben amb les taifes (1175 - 1235). La victòria dels cristians sobre els almohades en Les Naves de Tolosa (1212) obre la porta
d'Andalusia i tota la vall del Guadalquivir serà conquerida pels reis castellans. Els musulmans quedaran reduïts al regne de Granada, anomenat natzarí per ser Muhammad Ibn Nasr el seu fundador, comprenia les actuals províncies de Granada, Almería i Màlaga i resistirà fins a la seva presa pels Reis Catòlics (1235 - 1492)

# data[].attributes.headline
Sanç III el Major de Navarra (1000-1035)

# data[].attributes.subject
Sanç III el Major de Navarra (1000-1035)

# data[].attributes.body
Sanç III rei de Pamplona, va unir gairebé tots els regnes cristians peninsulars excepte Lleó i els Comtats Catalans. Això va ser gràcies al declivi del Califat de Còrdova després de la mort d'Almanzor i la divisió del Calidfat en regnes de taifes.

# data[].attributes.body
Alfons VII (1126-1157) serà reconegut com a emperador per tots els reis peninsulars tant musulmans com a cristians. Va ser Alfons VII qui va reconèixer la independència de Portugal.

# data[].attributes.body
La Corona d'Aragó és la formació política nascuda de la unió el 1137 entre el regne d'Aragó i el comtat de Barcelona, ​​establerta mitjançant el matrimoni de Petronila, filla i hereva de Ramir II, rei d'Aragó, i de Ramón Berenguer, comte de Barcelona.

# data[].attributes.body
El procés de "reconquesta" de terres musulmanes s'accelerarà sota Jaume I, que annexionarà tot l'arxipèlag balear així com la "Nova Catalunya", prenent el terreny de l'actual València i Múrcia. Establirà els regnes de Mallorca i València en aquests territoris i els incorporarà a la Corona d'Aragó.

# data[].attributes.body
A la Corona de Castella, la monarquia té un poder fort, i a ella es deuen diversos assoliments: uniformitat legislativa, és a dir, les mateixes lleis per a tot el regne. A la mort d’Alfons XI, el 1350, el succeeix el seu fill Pere I, però el seu regnat finalitzarà amb el desenllaç de la guerra civil entre ell i el seu germà bastard Enric de Trastàmara, qui li disputa el tron recolzat per la noblesa. El guanyador es va decidir en una lluita cos a cos en els Camps de Montiel el 1369, això provoca un canvi de dinastia i s'inicia així la dinastia dels Trastámara.

# data[].attributes.body
La pesta negra o mort negra va ser la pandèmia de pesta bubònica més devastadora de la història de la humanitat, que va afectar Euràsia al segle XIV i que va assolir un punt màxim entre 1347 i 1353. S'estima que va eliminar entre el 30% o el 60% de la població europea.

# data[].attributes.body
La unió dinàstica del qual va marcar l'inici de la formació territorial del regne d'Espanya. Reis Catòlics va ser la denominació que van rebre el matrimoni d'Isabel I de Castella i Ferran II d'Aragó, sobirans de la Corona de Castella (1474-1504) i de la Corona d'Aragó (1479-1516). Així mateix, Isabel i Ferran van ser els primers monarcas anomenats reis d'Espanya.

# data[].attributes.attachment_caption
Ejecución de los comuneros de Castilla de Antonio Gisbert Pérez.

# data[].attributes.headline
Guerra de les comunitats de Castella (1520-1522)

# data[].attributes.subject
Guerra de les comunitats de Castella (1520-1522)

# data[].attributes.body
La guerra de les Comunitats de Castella va ser l'aixecament armat dels anomenats comuners, esdevingut a la Corona de Castella a principis del regnat de Carles I, l'any 1520 fins a 1522. Els comuners s'havien aixecat contra el monarca per tal de defensar les seves llibertats davant de les imposicions imperialistes del rei. El seu tràgic destí (execució) es va convertir en un símbol del liberalisme.

# data[].attributes.attachment_link.title
EJECUCIÓN DE LOS COMUNEROS DE CASTILLA, ANTONIO GISBERT PÉREZ

# data[].attributes.headline
Conflictes sota el regne de Carles V (1516-1556)

# data[].attributes.subject
Conflictes sota el regne de Carles V (1516-1556)

# data[].attributes.body
Carles V lliurarà guerres a múltiples plans. D'una banda, tindrà nombrosos conflictes contra Francesc I de França, principalment per terrenys a la península itàlica i que conclouran amb la pèrdua de territori Habsurg al Nord-est francès i la renúncia dels francesos als Països Baixos ia la majoria d'Itàlia. D'altra banda, hi haurà múltiples conflictes amb els Turcs Otomans, tant per territori espanyol al Nord d'Àfrica com per l'avenç de l'Imperi Otomà a l'Est Europeu, avenç que culminaria al fallat Lloc de Viena el 1529. També haurà de bregar amb les revoltes en territoris del Nord d'Europa degudes a l'aparició del protenstantisme el 1517. Els esforços de Carles foren insuficients i el 1555 la signatura de la Pau d'Absurg donarà dret als territoris de l'Imperi Alemany a adherir-se a models luteranistes. Abdicarà aquest mateix any.

# data[].attributes.body
Un augment de tensions a causa d'atacs entre navilis en terrenys colonials va propulsar la guerra entre Isabel I i Felip II. La massiva perduda de l'expedició naval de l'Armada Invencible, on els espanyols van perdre més de 2/3 dels 30.000 que comprenien l'atac, van donar un inici molt desfavorable a Espanya. Tot i així, el reforçament de les flotes de Las Indias i el rebuig d'atacs navals al Nord de la península van resultar, després de la mort d'Isabel I el 1603, a la signatura del Tractat de Londres (1604), amb termes comercials i de tolerància religiosa favorables a Espanya.

# data[].attributes.body
Iniciat com un conflicte entre faccions protestants i contrareformistes dins de l'Imperi Germànic, la guerra dels 30 anys acabarà involucrant la majoria de potències europees en un conflicte devastador per al centre del continent. Es pot dividir àmpliament en dues faccions, aquella alliberada pels Habsburg i els seus aliats catòlics, i els Anti-Habsurg, facció àmpliament variant però marcada per la unió de França, Suècia, Dinamarca, Països Baixos i altres. Va concloure amb la signatura de la pau de Westfália i dels Pirineus. Les dues paus van ser devastadores per als Habsurgs donat l'establiment d'un ordre de sobirania nacional al centre d'Europa, àmplies cessions territorials a França, el reconeixement de la indepència dels Països Baixos i altres, solidicant l'hegemonia francesa sobre Europa i marcant una acceleració a la decadència de l'Imperi.

# data[].attributes.body
La vida del monarca serà marcada per greus problemes de salut que ho deixaran incapaç de tenir fills. Amb la seva mort s'eradicarà la branca espanyola dels Habsburg, i començarà un conflicte de successió. Amb tants el caps del Sacre Imperi Germànic com el rei francès al·legant drets sobre la corona, hi haurà un conflicte d'escala internacional (1701-1713). Els guanyadors seran els partidaris de la Casa de Borbó, que instauraran Felip V com a monarca, establint la línia dinàstica que encapçala Espanya avui dia.

# data[].attributes.body
Amb l'establiment de Felip V com a rei, les faccions pro-Àustries, que havien mantingut més fortalesa als regnes d'Aragó, València i Mallorca, seran durament castigades. Els decrets de Nova Planta acabaran amb tots els organismes de govern autònoms, com les Corts o el Consell de Cento, així com eliminant els rols de llengües regionals en aquest govern, a favor de la instauració d'una monarquia centralista i absolutista.

# data[].attributes.headline
Firmes de tractats sota Ferran VI (1746-1759)

# data[].attributes.subject
Firmes de tractats sota Ferran VI (1746-1759)

# data[].attributes.body
El monarca Ferran VI es caracteritzarà pel seu caràcter neutralista i pacífic, allunyat del bel·licisme dels seus antecessors. La signatura de múltiples tractats amb potències estrangeres, com Anglaterra (Conveni de Compensació, 1750; Tractat d'Aranjuez, 1752) o Portugal (Tractat de Límits, 1750) marcaran l'inici d'un model reformista i de la normalització del despotisme il·lustrat que serà prosseguit pels seus successors.