# data[].attributes.headline
Шановні вчителі та учні!

# data[].attributes.subject
Шановні вчителі та учні!

# data[].attributes.body
26 листопада у нашій країні відбудеться День пам'яті жертв Голодомору. 90 років тому відбувалися ці страшні події, але забувати про них не можна. Тоді, як і зараз, наш працелюбний і волелюбний народ хотіли поставити на коліна, а тих, хто не хотів ставати рабами, знищити. Але Україна вистояла тоді, вистоїть і зараз. Бібліотека підготувала для вас книги, у яких розповідається про те, як це було. Це і документальні дослідження сучасних вітчизняних та зарубіжних істориків, і романи та повісті, і поезії. Сподіваємось, вони допоможуть вам скласти уявлення про той страшний час.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Настройки текста:

Роберт Конквест
ЖНИВА СКОРБОТИ Радянська колективізація і голодомор

Від видавництва

...тілько дайте себе в руки взяти.
Тарас Шевченко. "Кавказ"

Колективізація і голодомор 1929-1933 років - ця чи не найжахливіша соціальна катастрофа нашого століття призвела до більших жертв, ніж перша світова війна. То й була справжня війна радянського режиму проти власного народу, відлуння якої чутно й дотепер. "Жнива скорботи" - переконлива спроба відтворити для широкого загалу якомога повнішу картину цієї трагедії. Автор книжки - один із найвідоміших західних дослідників радянської історії Роберт Конквест - написав її тоді, коли не тільки в колишньому СРСР, а й багатьма на Заході не визнавався навіть самий факт голодомору.

Перекладено за виданням: Robert Conquest. The Harvest of Sorrow: Soviet Collectivization and the Terror-Famine. New York; Oxford. Oxford University Press, 1986 Головна редакція літератури з духовного відродження України та історично-філософських наук Головний редактор Світлана Головко Літературна обробка та редагування Сергія Васильченка, Олександра Вітрученка, Юрія Медюка
© Robert Conquest, 1986 © Роберт Конквест, 1993
ВИДАННЯ ЦІЄЇ КНИГИ ЗДІЙСНЕНО НА ПРОПОЗИЦІЮ ТА ЗА СПРИЯННЯ КРАЙОВОГО КОМІТЕТУ ВШАНУВАННЯ ЖЕРТВ ГОЛОДОМОРУ В УКРАЇНІ 1933 р. (США)
FAMINE-33 AMERICAN COMMITTEE TO HONOR UKRAINE'S VICTIMS
КРАЙОВИЙ КОМІТЕТ ВШАНУВАННЯ ЖЕРТВ ГОЛОДОМОРУ В УКРАЇНІ 1933p. ПОЧЕСНІ ЧЛЕНИ КОМІТЕТУ:
Його Святість Мстислав І, Патріарх Київський і Всієї України Українська Автокефальна Православна Церква
Високопреосвященніший Владика Константин, Митрополит Українська Православна Церква у США
Високопреосвященніший Владика Стефан Суляк, Митрополит-Архієпископ Українська Католицька Архієпархія Філадельфії
Високопреосвященніший Владика Антоній, Архієпископ Українська Православна Архієпархія Нью-Йорка і Вашингтона
Преосвященний Владика Василій Лостен, Єпископ Українська Католицька Єпархія Стемфордська
Преосвященний Владика Іннокентій Лотоцький, Єпископ Українська Католицька Єпархія Чикаго
Преосвященний Владика Роберт Москаль, Єпископ Українська Католицька Єпархія Парми
Преосвященний Владика Володимир Паска, Єпископ - Помічник Українська Католицька Архієпархія Філадельфії
Преосвященний Владика Всеволод, Єпископ Українська Православна Церква в Америці, Вселенський Патріархат
Пастор Володимир Домашовець, Голова Всеукраїнське Євангельсько-Баптистське Братство
Достойний Олег Білорус, Посол України у США Достойний Віктор Батюк, Постійний представник України в ООН
Шанований Біля Бредлі, Шанований Аллонсе М. Д'Амато, Шанований Денніс Де Кончіні Сенат США
Шанований Бенджамен А. Гілман Палата Представників Конгресу США
Доктор Джеймс Мейс
СКЛАД ДІЛОВОГО КОМІТЕТУ: Голова - Тарас Гунчак Екзекутивний Заступник Голови - Євген Федоренко, Шкільна рада при УККА Заступник Голови - Аскольд Лозинський, Український Конгресовий Комітет Америки (УККА) Заступник Голови - Андрій Шевченко, Українсько-Американська Координаційна Рада (УАКР) Заступник Голови - Марта Данилюк, Союз Українок Америки (СУ А) Кореспонденційний Секретар - Петро Матіяшек (УККА) Протоколярний Секретар - Варвара Бачинська (СУА) Фінансовий Референт - Ярослав Оберишин, Товариство "Самопоміч" Заступник Фінансового Референта - Орест Глют, Товариство Українських Інженерів Америки (ТУІА)
ЧЛЕНИ КОМІТЕТУ: Ірина Куровицька, Організація Української Молоді "Пласт" Корнель Василик, Спілка Української Молоді (СУМ) Володимир Процик (УАКР) Роксоляна Лозинська, Об'єднання Жінок Оборони Чотирьох Свобід України (ОЖОЧСУ) Маріян Коць, Олекса Калинник, Союз Визволення України (СВУ) Дарія Степаняк, Українська Жіноча Допомогова Організація Стефанія Косович, "Пласт" Ліда Чорна-Матіяшек, УККА Євген Гановський, Організація Оборони Чотирьох Свобід України (ООЧСУ) Володимир Мазур, Українська Народна Поміч(УНП) Богдан Мороз, УНП
Частину тиражу книги передано безкоштовно бібліотекам, навчальним закладам, військовим частинам та іншим організаціям в Україні завдяки благодійницьким коштам, які надали: Українська Кредитівка "Самопоміч" у Нью-Йорку Координаційний Комітет Допомоги Україні Український Народний Союз Товариство "Самопоміч" у Пасенку, Нью-Джерсі Українська Православна Кредитівка у Нью-Йорку Банк "Певність" у Чикаго, Іллінойс Бачинські Марія та Юліян Злучений Українсько-Американський Допомоговий Комітет Комітет Допомоги Україні у Центральному Нью-Джерсі Коць Іванна і Маріян Кредитівка СУМу в Йонкерс, Нью-Джерсі Лозинські Роксоляна й Аскольд Організація Оборони Чотирьох Свобід України Союз Українських Католиків "Провидіння" Спілка Української Молоді у США (СУМ) Товариство "Самопоміч". Головна Управа у США Українська Народна Поміч Український Братський Союз Український Конгресовий Комітет Америки Українсько-Американська Координаційна Рада

Конквест Роберт ЖНИВА СКОРБОТИ Радянська колективізація і голодомор Художнє оформлення Івана Гаврилюка Художній редактор Олексій Григір Технічний редактор Євген Рубльов Коректори Марія Єхлакова, Ангеліна Дрожжина, Алла Бараз Видавництво "Либідь" при Київському університеті ім. Тараса Шевченка Головне підприємство республіканського виробничого об'єднання "Поліграфкнига"

Від автора (Передмова)

П'ятдесят років перед тим, як я почав писати ці рядки, Україна та українські, козацькі й деякі інші землі на схід від неї - територія з майже сорокамільйонним населенням - нагадувалиодин величезний Берген-Бельзен. Чверть сільського населення - чоловіків, жінок і дітей - померли або помирали, а решта були настільки виснаженими, що не мали навіть сил ховати своїх родичів і сусідів. І так само як і в Берген-Бельзені, добре вгодовані співробітники ДПУ й партійні чиновники наглядали за своїми жертвами. То був апогей "революції згори", - так Сталін називав ці події, під час яких він разом зі своїми поплічниками придушував два елементи, що вважалися запеклими ворогами тодішнього режиму: радянське селянство в цілому та український народ. Строк у п'ятдесят років - досить тривалий у розвитку якоїсь державно-політичної системи, але не такий уже й довгий з точки зору людського життя. Я знайомий із чоловіками та жінками, котрі в дитячому або й навіть дорослому віці пережили описувані нижче події. Чимало з них відчуває "комплекс провини" - ірраціональне почуття сорому за те, що їм судилося вижити, тоді як їхні друзі, батьки, брати й сестри померли (таке почуття трапляється і в тих, хто вийшов живим із нацистських таборів смерті). Існує й інший рівень людського виміру тогочасних подій: для багатьох членів правлячої кремлівської верхівки вони були лише частиною звичайного політичного досвіду. Так само частиною сьогоднішнього радянського устрою залишається система, запроваджена в 30-ті роки на селі, а від методів, уживаних при її створенні, не відмовляються й дотепер, - хіба що за винятком тих, потреба в котрих відпала сама по собі.

* * *

Події, висвітлювані в цій книзі, в узагальненому вигляді можна представити так. У 1929-1932 рр. комуністична партія під керівництвом Сталіна з причин, які розкриватимуться далі, завдала подвійного удару радянському селянству, - йдеться про розкуркулювання й колективізацію. Розкуркулювання означало, по суті, фізичне знищення або депортацію на Північ мільйонів селян разом з їхніми родинами. Офіційно розкуркуленню піддягали найзаможніші селяни, на ділі ж його жертвами стали найвпливовіші й найнепокірніші, - ті, хто не погоджувався з політикою партії. Що ж до колективізації, то її мета полягала в цілковитій ліквідації приватного землеволодіння й концентрації решти селянства в контрольованих більшовиками "колективних" господарствах. Реалізація цих планів спричинялася до мільйонних жертв, головним чином серед депортованих, але також і серед тих, хто залишався на своїй батьківщині (наприклад, у Казахстані). Після цього, в 1932-1933 рр., сталося те, що можна охарактеризувати як терор голодом (або, як ще кажуть, - голодомор) проти колективізованих селян України та значної частини заселеної українцями Кубані (разом із деякими регіонами Подоння й Поволжя), здійснюваний шляхом установлення для них аж надто великих, непосильних норм хлібоздачі, вилучення до останку харчів, а також ужиття заходів, аби жертви голоду не дістали допомоги ззовні, - навіть з інших районів СРСР. Ця акція, значно згубніша для життя, ніж попередня (1929-1932), супроводжувалася масовими погромами української культури, інтелігенції й церкви. Уявну впертість українських селян, котрі не здавали зерна (якого вони не мали), недвозначно розцінювали як "націоналізм". Все це повністю відповідало твердженню Сталіна, що національна проблема є за своєю суттю селянською проблемою. Тож український селянин терпів подвійно - і як селянин, і як українець. Отже, в українській політиці компартії чітко простежувалися два моменти: з одного боку, боротьба проти селянства взагалі, а з іншого - проти національної самосвідомості місцевого населення. Але перш ніж розповісти про перебіг цієї боротьби в обох її проявах, ми повинні розглянути її передумови. Цьому присвячена перша частина книги. Втім, центральним пунктом нашої розповіді залишаються події 1929-1933 рр. Кількість жертв у справжній війні проти селянства, розв'язаній тоді Сталіним у межах однієї держави, перевищувала загальну кількість загиблих у всіх країнах під час першої світової війни. Є й ще одна відмінність: у радянському варіанті із зрозумілих причин озброєною була тільки одна сторона, й майже всі втрати - як і слід було очікувати в такому випадку - припали на долю іншої сторони. Більше того: до числа цих жертв нарівні з чоловіками потрапляли й жінки, діти та люди похилого віку. Першій світовій війні присвячено сотні історичних та інших досліджень. Не можна також сказати, що немає публікацій про колективізацію й голодомор в СРСР, однак майже всі вони або мають характер суто документального видання, або адресуються вузьким спеціалістам (до речі, у своїй роботі я вельми завдячував і тим, й іншим працям), історії ж - у звичайному розумінні цього слова - згаданої трагедії ще не створено. Отже, з цієї точки зору можна твердити про оригінальність нашої книги. Автор прагнув ознайомити громадськість Заходу із масштабними подіями, які ще за нашої пам'яті стосувалися мільйонів людей і призвели до мільйонів смертей. Тут постає цілком слушне запитання: як же так могло статися, що ці події практично й досі залишаються поза увагою світової громадської думки? На це, гадаємо, є три головні причини. По-перше, вони (тобто події) аж надто різняться від реалій суспільно-політичного життя західних країн. Саме слово "селянин" чуже й дивне для американця чи англійця; воно нагадує їм далекі краї або давноминулі часи. Так само історія російського чи українського селянства дуже відрізняється від історії англійського або американського фермерства. По-друге, Україна не сприймається західною людиною як повноцінна держава - подібно, скажімо, до Польщі, Угорщини та навіть Литви. В новітні часи вона лише на кілька років здобула незалежність, та й то хитку і непевну. Протягом двох століть Україна зображалася на картах тільки як частина Російської імперії або Радянського Союзу. До того ж українська мова порівняно близька до російської (як голландська до німецької чи норвезька до шведської) й через це не може сама по собі слугувати підставою для якихось висновків щодо національно-політичної окремішності українців (хоча за відсутності будь-яких інших знань про Україну мовну ознаку можна було б використати і в такій якості). Нарешті, по-третє, однією з найсерйозніших перешкод на шляху до зрозуміння тодішніх подій в СРСР була здатність Сталіна та радянських офіційних кіл вправно приховувати й перекручувати реальну дійсність. (Більше того: в цьому їм сприяло чимало представників Заходу, що з тих чи інших мотивів прагнули обманювати або бути введеними в оману.) А на випадок, коли деякі з правдивих фактів усе ж таки просочувалися - в загальній формі - за кордон, напоготові були витримані в суто радянських формулюваннях пояснення, за допомогою яких ці факти набирали зовні пристойнішого вигляду, а то й виправдовувалися. Особливо інтенсивно створювався фальшивий образ експлуататора-"куркуля" - заможного, міцного й ненависного, від якого позбавлялися (хай би навіть і в трохи негуманний спосіб) як від ворога партії, прогресу й селянських мас. Насправді ж ця фігура - якщо прийняти, що вона взагалі існувала в такому вигляді - зникла ще до 1918 р., і відтоді словом "куркуль" називали селянина - власника двох-трьох корів або навіть біднішого (коли той за своїм майновим станом не дуже відрізнявся від "куркуля"). Але на час голодомору в селах не залишилося вже й таких... Усі згадувані вище дії з боку радянської влади стосовно селянства були взаємопов'язані, хоч, на перший погляд, логічний зв'язок тут аж ніяк не простежувався. Адже якщо підходити до цих дій логічно, розкуркулювання можна було здійснювати й без колективізації (й щось подібне справді мало місце в 1918 р.), а колективізацію - без розкуркулювання (якраз на цьому наполягали деякі комуністи) й подальшого голоду. Причини того, чому режим завдав селянам саме такого потрійного удару (розкуркулювання, колективізація, голодомор), розкриватимуться далі.

* * *

Нашим важливим і необхідним завданням є з'ясування соціально-економічного підґрунтя описуваних подій і змісту пов'язаних із ними внутрішньопартійних доктринальних дискусій. Ці суперечки не мали суто економічного характеру, та все ж я намагався в разі потреби висвітлювати й економічні проблеми (щоправда, в максимально спрощеному і стислому викладі). Звісно, було б аж надто сміливим твердити, що через 50 років ці проблеми можуть дістати належне зрозуміння навіть на Заході, де наука розвивається вільно. Тим менше їх розуміли в Радянському Союзі 20-х років, де доступні інформація і статистичні дані перекручувалися і значною мірою не відповідали дійсності, а партійно-економічні теоретики дотримувалися поглядів, уже давно відкинутих серйозними академічними колами. Але головне полягало в тому, що комуністи були переконані: якщо природні тенденції розвитку економіки стають на заваді соціалістичним перетворенням, їх можна здолати силою державних декретів. Останнім часом немало аспектів порушених вище питань було досконально вивчено західними висококваліфікованими фахівцями, які на відміну від більшості своїх попередників не схильні вишукувати економічну раціональність чи достовірність офіційних даних там, де цього просто не може бути. Використовуючи у своїй роботі їхні дослідження, я зважав на існування різних поглядів на ті або інші явища, тож у цій книзі в одних випадках прагну уникати суперечливих моментів, а в інших пропоную альтернативні думки чи стаю на чий-небудь бік (і пояснюю чому). Однак у кожному разі все це - не найважливіший елемент моєї розповіді, і я зовсім не маю наміру заглиблюватися в економічні деталі. Дуже багато написано й про інше питання, котре стосується висвітлюваного нами періоду: про фракційну боротьбу всередині комуністичної партії і про шлях Сталіна до влади. Воно теж порушується в даній книзі, але головним чином у зв'язку з подіями ширшого плану, що відбувалися на селі При цьому я розглядатиму цю боротьбу не з точки зору ідеологічного змісту тих чи інших аргументів її учасників, а в контексті діяльності партії щодо практичного здійснення своїх планів. На цьому слід особливо наголосити, адже внутрішньопартійні суперечки були викликані не просто звичайним прагненням влади або намаганням будь-що придушити всі автономістські сили в країні, - не в останню чергу вони були спричинені втіленням у життя набору соціально-економічних доктрин, шлях до реалізації яких пролягав через терор і брехню. Ясна річ, така політика не могла привести до очікуваних результатів, однак якщо б і привела, в будь-якому випадку цілком природно мала виникнути думка: принесення таких жертв в ім'я ніким до цього не перевіреної догми є моральним, а то й психічним відхиленням, котре важко пояснити навіть якимись підсвідомими, незрозумілими для оточуючих мотивами. З огляду на це більшовикам конче треба було обгрунтувати свою політику - і перед самими собою, й перед масами. Отже, у своїх діях комуністи керувалися не лише міркуваннями особистої кар'єри чи особистої помсти чи користі, - окрім усього іншого, вони, як це так яскраво показав Дж. Оруелл у своєму романі "1984", "робили вигляд, а може, навіть вірили в те, що вони захопили владу попри власне бажання й на короткий час і що ось тут, вже за рогом, знаходиться рай, де люди будуть вільними й рівними", однак у реальному житті виходило, що "влада - це не засіб досягнення мети, це - сама мета". Як би до всього цього не ставитись (розглядаючи, зокрема, мотивації дій Сталіна та його поплічників як зовні сприйнятні), в усякому разі зрозуміло: на кожному рівні "соціалістичного будівництва" майже не існувало навіть тих непевних раціональних моментів, наявність котрих іноді припускали критики сталінізму, а якщо вони й існували, то не відповідали реаліям тогочасного суспільного життя. Зловісна постать Сталіна маячить над усією людською трагедією 1930-1933 рр. Завдяки йому ця епоха позначена особливо виразним тавром лицемірства й підступності. Взагалі це не обов'язкові супутники терору, однак у даному випадку брехня та облуда супроводжували кожний крок влади. В кампанії проти "правих" Сталін аж до останньої миті так і не визнав, що він сам і є її організатором, а коли його противники аж надто голосно протестували, ішов із ними на компроміс (звісно, тільки на словах); під час розкуркулювання він повертав справу таким чином, нібито насправді існував "клас" заможних селян, котрих, мовляв, незаможні селяни самохіть виганяли з їхніх домівок; у ході колективізації оприлюднена позиція Сталіна виглядала так, начебто він розцінював це як добровільний рух і вважав, що будь-який примус у цій справі є прикрим збоченням від його лінії. А коли спалахнув голодомор 1932-1933 рр., Сталін просто відмовився визнати факт його існування... На сьогодні ми маємо досить відомостей із найрізноманітніших і заслуговуючих на довіру джерел, які не залишають жодних неясностей стосовно будь-якого аспекту тогочасних подій у Радянському Союзі. Це створює сприятливі можливості для написання правдивої історії цієї трагедії. Спробуємо підсумувати й типізувати факти та джерела, що є в нашому розпорядженні. Передусім, нині стала доступною значна частина матеріалів, безпосередньо пов'язаних із тим періодом і зібраних зусиллями сумлінних радянських дослідників. Ці матеріали зрідка трапляються в масі офіціозних писань хрущовських часів, причому частіше на початку 60-х років, ніж пізніше. (Ясна річ, після падіння Хрущова автори, які до цього навіть у жорстко регламентованих рамках спромоглися показати деякі злочини Сталіна проти селянства, зазнали нападок, про що див., напр.: "Правда" від 8 жовтня 1965 р., "Сельская жизнь" від 29 грудня 1965 р. і 25 лютого 1966 р., "Коммунист" за 1967 р., № 1.) Радянські вчені також обробили та оприлюднили не опубліковані раніше основні показники "репресованого перепису" 1937 р. Отже, тепер ми дістали змогу порівняти їх з офіційними оцінками "рівня природного приросту" населення в цей період і в такий спосіб якнайточніше визначити динаміку зростання смертності в 1930-1933 рр. (принагідно зауважимо: з цієї точки зору дані навіть сфальсифікованого перепису 1939 р. просто приголомшують). Далі, ми маємо тогочасні офіційні свідчення, з-поміж яких трапляються на диво відверті матеріали радянської преси (насамперед периферійної); певна частина їх стала доступною тільки недавно. Крім того, значна кількість секретних документів потрапила на Захід у складі так званого "Смоленського архіву" (зберігається в Гарвардському університеті в США) або якимось іншим чином. До цього можна долучити спогади колишніх партійних активістів - учасників здійснення тогочасної політики щодо селянства (зокрема, відомих дисидентів-емігрантів - генерала Петра Григоренка й доктора Льва Копелєва). Ще одним дуже важливим джерелом є повідомлення деяких західних кореспондентів із Росії (хоча їм нерідко старанно заважали в їхній діяльності, й ці перешкоди доводилося всіляко обминати; були, до речі, й такі репортери, що уникали "гострих тем" ба навіть ставали підпомагачами радянського режиму, як ми це покажемо в 17-му розділі). Додамо сюди й розповіді іноземних громадян, які відвідували землю своїх предків, та іноземних комуністів, котрі працювали в СРСР; нарешті, листи, адресовані радянськими селянами за кордон - до братів у вірі, родичів та ін. Окрім усього цього, маємо величезну кількість свідчень, так би мовити, з перших рук, - тих, хто вижив під час депортацій і голоду. Деякі з них опубліковані у вигляді окремих статей або книжок, значно більше - у документальних збірках українських емігрантських дослідників, які опитували людей, розкиданих по всьому світові; згадаємо також цілий масив особистих свідчень, зібраних під час здійснення Гарвардського проекту з усної історії (побіжно я вже згадував, що використовував цю інформацію у своїй роботі). Найціннішим у цих спогадах - особливо якщо вони походять від самих селян - є їхня неприкрашеність, об'єктивність та відповідність дійсним фактам. Тому вони заслуговують на цілковиту довіру. Тривалий час ці правдиві й щирі розповіді спростовувалися або принаймні бралися під сумнів - головним чином, зрозуміло, радянськими офіційними особами, але нерідко й багатьма на Заході, хто з тих чи інших причин не був готовий до сприйняття жахливої дійсності. Однак тепер можна із задоволенням констатувати: ці непохитні свідчення історичної правди, що їх так довго ігнорували чи обмовляли, нарешті повністю підтверджені й визнані. Ще одним важливим джерелом є художня література, точніше, відтворена в ній реальність (як зауважив один із провідних дослідників радянської економіки професор Алек Ноув, в СРСР "найкращі матеріали про село з'являються в літературних журналах"). Деякі твори, опубліковані в самому Радянському Союзі, мають автобіографічний характер і відбивають справжні події. Так, у "Поднятой целине" Михайла Шолохова (вийшла друком у 30-ті роки) попри певну обмеженість комуністичного світогляду її автора досить правдиво й точно зображаються картини з життя тогочасного радянського села. Досить відверто писали про це автори пізніших часів - періоду правління Хрущова, а також передодня 1982 р., коли було видано цілий ряд творів "сільського напряму". Наприклад, у 1964 р. з'явилася повість М. Алексєєва про голодомор і його причини: "Згідно з тим чи іншим наказом все зерно, в тому числі фуражне, вилучалося. Коні почали масово здихати, і в 1933 р. стався жахливий голод. Цілі родини вимирали, хати руйнувалися, сільські вулиці обезлюднювали..."(Алексеев М. Хлеб - имя существительное // Звезда. 1964. № 1. С. 37). У 1972 р. той же письменник зазначав: "Одна річ вражає: в жодній книжці з сучасної історії ви не знайдете щонайменшої згадки про 1933 р., як про рік жахливої трагедії" (Алексеев М. Сеятель и хранитель // Наш современиик. 1972. № 9. С. 96). Відвертіший і викривальніший характер мали, звісно, ненадруковані, "самвидавні", твори. Передусім відзначимо повість лауреата Сталінської премії Василя Гроссмана "Все течет", розділ із якої про колективізацію й голод є одним із найзворушливіших описів подій того часу. Єврей за національністю, Гроссман був у числі радянських редакторів спільного видання "Чорної книги" про знищення євреїв нацистами (вона ніколи не видавалася в СРСР) й автором моторошної документальної праці "Ад Треблинки". Стосовно всіх перелічених джерел слід наголосити на двох моментах. Насамперед, просто вражає неймовірна кількість документальних даних. Майже кожний згаданий у них випадок, що трапився в якомусь селі, міг відбутися в десятках і сотнях інших місць. Та ще важливішим є те, що всі матеріали взаємно підтверджуються. Розповіді емігрантів, котрі вижили під час голодомору, аж ніяк не можна запідозрити у фальсифікаціях (викликаних, скажімо, антисталіністськими настроями), оскільки вони легко перевіряються за іншими джерелами. Іноді навіть важко розрізнити де спогади радянських людей, а де - емігрантів. Таким чином, наявність подібних матеріалів дає підстави твердити, що сьогодні перебіг подій того часу вже не викликає сумнівів. Голодомор 1932-1933 рр. був не єдиним лихом, що спіткало країну. Досить лише згадати про величезні людські втрати 1918-1922 рр. Автор цієї книги вже описував "великий терор" 1936-1938 рр., а післявоєнні репресії за своєю жорстокістю мало в чому поступалися перед ним. Однак антиселянський терор 1930-1933 рр. був значно масштабнішим за всі інші, і його розмах та наслідки ще досі адекватно не оцінені. Жахливість тих подій відбита, наприклад, в неопублікованих спогадах Б. Пастернака: "На початку 1930-х серед письменників було популярним їздити на село і збирати матеріали про його нове життя. Я хотів бути разом з усіма і подібно до інших здійснив подорож із метою написати книжку. Те, що я побачив, не можна висловити. Це були такі нелюдські, неймовірні злидні, такий жах, що вони починали здаватися майже несправжніми, це не вміщалося в межі свідомості. Я почував себе хворим. Цілий рік я не міг писати" (Цит. за Роєм Медведєвим). Згадуваний уже М. Алексєєв (він пережив голод ще хлопчиком) у нарисі "Сеятель и хранитель" зауважував: "Я хотів би написати цілу книжку про 1933 рік, але не можу знайти в собі достатньо мужності: все це доведеться пережити знову". Автор цих рядків добре розуміє таке почуття: описувані тут події, звісно, не стосуються його безпосередньо, але тема даної книги настільки гнітюча, що іноді ставало просто важко продовжувати її... Історик повинен знайти й зафіксувати те, що відбувалося в реальному житті, об'єктивно викласти безсумнівні факти в їхньому історичному контексті. Автор уважає це своє завдання виконаним, однак при цьому зберігає за собою право на особистий погляд щодо висвітлюваних ним фактів. Отже, він не обіцяє зберігати моральннй нейтралітет, хоча й розуміє, що неодмінно знайдуться опоненти, котрі не поділятимуть його висновки та оцінки.

ЧАСТИНА I Головні учасники події: партія, селяни, нація

1. Селянство та партія

На початку 1927 p. радянські селяни всіх національностей - російської, української чи якоїсь іншої - мали всі підстави сподіватися на цілком задовільне майбутнє. Земля належала їм, і вони на законних правах досить вільно розпоряджалися своїм урожаєм. Позаду залишився жахливий період конфіскацій зерна, потоплюваних у крові селянських повстань, спустошливого голоду, і скидалося на те, що більшовицька влада знайшла-таки шлях до раціонального розв'язання сільських проблем. Щоправда, найближча перспектива не обіцяла повної ясності. Скажімо, державна політика цін і податковий курс відзначалися мінливістю й непослідовністю. Неможливо було також остаточно позбутися підозр щодо довготермінових намірів уряду, бо ж і він, і ті, хто на нього працювали, залишалися чужі селянинові, - річ цілком природна, адже будь-яка влада завжди пильнує свої інтереси на противагу інтересам мас. Але поки що спостерігався відносний добробут. В умовах непу, який надав селянинові економічну свободу, зруйноване село міцно ставало на ноги. Загалом це був момент, яким можна було тільки захоплюватися. Вперше в історії майже вся земля та все, що на ній вирощувалося, належали тим, хто її обробляв. А селяни-українці з точки зору реалізації своїх національних потреб перебували в найліпшому становищі за весь період від часу - півтора століття тому - зникнення решток давньої Української держави: тепер, принаймні, їхня мова та культура розвивалися вільно. Цей національний момент ми розглянемо далі, а зараз обмежимося аспектами, спільними для селянства в минулому та сучасному. Історія селянства відзначається складністю й варіюванням деталей у різних місцевостях, - зокрема, існуванням різних типів землеволодіння та звичаєвого права, часто настільки заплутаними й ускладненими, що в них практично неможливо було розібратися. Але нам досить розкрити - в загальних рисах - лише головні моменти в життєдіяльності українських хліборобів. Система обробітку землі в Україні належала до того типу, який уживався в середньовічній Західній Європі Переважала трипільна система, за якою одне поле з трьох залишали під паром; кожне селянське господарство володіло ділянками на кожному з полів і дотримувалося циклу, прийнятого всім селом. Такою була норма, на практиці ж поля можна було залишати під паром на кілька років або покинути зовсім. Територія України загалом поділялася на дві головні зони, природні умови яких визначали відповідний спосіб життя місцевого населення. Північна зона була, як і нині, покрита природними лісами. Села тут розташовувалися в просіках; типовими були селища, що складалися не більше ніж із десятка двоповерхових рублених, пошитих соломою будинків із прибудовами. Мешканці цих селищ нерідко становили одну велику родину із спільною власністю на майно. Через погану якість своїх грунтів вони віддавали перевагу не землеробству, а мисливству та рибальству, а також домашнім промислам. На Півдні, особливо в найпродуктивніших районах України, розлягається степ, переважну частину якого займає родючий чорноземний пояс. У цій зоні села, як правило, були значно більшими - близько двохсот хат. Обмащені жовтою глиною, із жердинами над стріхою, вони звичайно розміщувалися в маленьких долинах уздовж обох берегів напрочуд мальовничих річок (поля при цьому розташовувалися у степу). Хоч і набагато родючіші, ніж на Півночі, тутешні грунти, а відповідно й урожаї теж значною мірою залежали від погоди. Як приклад великих південних сіл назвемо с. Хмелів у Полтавській губернії, яке разом із прилеглими сільцями налічувало до 2500 господарств і мало дві церкви, 16 вітряних і один паровий млин, лікарню, сільську школу з п'ятьма класами, велике зерносховище. В соціально-економічному відношенні селяни до 1861 p. були кріпаками, - українське слово, фактично рівнозначне слову "раб", - і їхні пани, по суті, володіли ними (будучи самі залежними від вищої влади). Це нагадує явище, звичайне на Заході у так званий "феодальний" період. Однак "феодалізм" - це таке широке поняття, що застосування його в однаковому контексті й до середньовічної Англії, й до Російської імперії XVIII-XIX ст. неминуче спричинилося б до ігнорування значних відмінностей. Так, в умовах західного "феодалізму" кріпак мав права перед своїм паном, а той, у свою чергу, - перед королем. У Росії ж, після багатолітнього татаро-монгольського панування, нижчі верстви беззастережно підлягали вищим (а кріпаки взагалі були безправними). І тоді як на Заході кріпацтво поступово відмирало, в Росії воно, навпаки, аж до XIX ст. повсякчас зміцнювалося й ставало дедалі обтяжливішим і нелюдянішим - у міру того як від кріпаків все більше й більше вимагали як самої праці, так і податкових сплат. На початку згаданого сторіччя 34 млн чоловік із тогочасного 36-мільйонного населення імперії були кріпаками. За кріпацтва сільська громада, особливо в етнічній Росії, несла спільну відповідальність за виплачування податків і періодичний перерозподіл землі в межах села. Відомий і до цього, такий перерозподіл став загальним явищем у XVII ст. (при цьому реманент і худоба залишалися в родинній власності, а наділи навколо самого господарства розподілялися за спадковим принципом). В Україні на захід від Дніпра (і в Білорусії) громада теж відома, однак тут вона загалом не мала права перерозподілу. Замість цього існував спадковий строк володіння господарством. За черезсмужної системи обробітку землі це володіння супроводжувалося контролем із боку громади над вирощуванням тих або інших видав сільськогосподарських культур, над ротацією поля, координуванням робіт тощо. Звільнення селян від кріпосної залежності, здійснене царем Олександром II у 1861 р. стало великим, хоч і з значними недоліками, досягненням. Віднині селянин був вільною людиною й мав свою земельну власність. Проте він не одержав усієї землі, яку до цього обробляв, а за переданий йому наділ ще довго повинен був сплачувати викуп. Прогресивна громадськість імперії якийсь час уважала, що звільнення селян було нагальною необхідністю, якщо країна не хотіла залишатися відсталою й нерозвиненою. Поразка й приниження Росії у Кримській кампанії розглядалися як ознака неспроможності старого ладу. Але разом із тим реформа, проведена згори з метою запобігти виникненню революційної ситуації, не могла не передбачати охорони інтересів панівних верств. Тож протягом усього наступного періоду незадоволене селянство вважало законно своєю землю, яка все ще залишалася в панських руках. Попри все це хлібороб певною мірою виграв, і знав, що виграв. У цьому плані показовими є статистичні дані про число селянських заворушень у Росії в 1859-1863 і в 1878-1882 pp.: відповідно 3579 і 136. Безсумнівно, звільнений селянин почував себе менш скривдженим, ніж це інколи припускають. Все ж викупні ціни базувалися на завищених підрахунках - за винятком західних провінцій, включно з Правобережною Україною - і були жахливим тягарем для виробників. Більше того: із зростанням чисельності населення розмір окремого селянського господарства повсякчас зменшувався - аж на чверть у чорноземних районах. Нагромаджувалися недоїмки (врешті-решт цю заборгованість зменшили або скасували низкою урядових указів). У період між 1860 і 1897 роками селянське населення європейської частини імперії зросло від 57 до 79 млн чоловік, і це, ясна річ, загострило земельну проблему. Все ж, наприклад, у 1877 p. площа селянської ділянки середніх розмірів досягала в Росії 14 га, тоді як у Франції в той самий час розмір усіх господарств - селянських і панських - становив у середньому менше 3,6 га (три чверті французьких господарств володіли менш ніж 2 га). Тож після врахування клімату й такого іншого справжньою проблемою, котра значною мірою пояснювала наявні в сільському господарстві Росії труднощі, було те, що російський селянин неефективно використовував свою землю. Незважаючи на це, щорічний випуск продукції з гектара збільшився від 387 кг у 1861-1870 pp. до 520 кг у 1896-1900 pp. Більше того, розміри ділянки не дають усієї картини, оскільки "середняк" звичайно орендував ще один гектар на кожні шість своїх, а бідніший селянин віддавав в оренду частину своєї землі; крім того, він міг ще й наймитувати (таких налічувалося близько 2 млн). У 1900 p. на кожне селянське господарство пересічно припадав тільки один кінь. Після скасування кріпацтва громади й далі несли відповідальність за "виплачування податків та управління селом. Головний закон про звільнення передбачав сход - збори голів господарств (в Україні вони так і називалися - "громада"), котрі мали керувати політичними й економічними справами громади. В 1905 p. більш ніж три чверті селянських господарств належали до "перерозподільних" громад, хоч майже половина останніх від 1861 p. й до початку нового століття фактично не практикувала ніяких перерозподілів. Тим часом в Україні громадське володіння було менш поширеним і в 1905 p. на західніших від Дніпра землях охоплювало менше чверті господарств. Те, що селяни Російської імперії так уперто трималися своїх традицій у житті й господарюванні, могло б викликати думку, що вони жили у своїх селах ізольовано, цілком позбавлені контактів із міським світом. Однак це було б хибною думкою, бо вони значно частіше, ніж у більшості західних країн, переселялися до міст, де наймалися на сезонну працю теслями, будівельниками, фабричними робітниками, торгівцями тощо. В північних районах етнічної Росії, де сільське господарство не було спроможне забезпечити людям засоби для існування, майже всі селяни займалися побічними роботами - відхідними промислами, що в середньому давали 44 % їхнього заробітку. Навіть у степових місцевостях близько трьох чвертей господарств виконували такі роботи, хоч це становило лише 12 % їхнього заробітку. В 1912 p. 90 % господарств Московської губернії займалися побічними несільськогосподарськими роботами, а наприкінці першого десятиліття XX ст. селяни володіли третиною всіх торговельних і промислових підприємств Москви; вони ж таки становили найчисленніший прошарок серед ремісників або робітників підприємств (за винятком текстильного виробництва). Економічний тягар, покладений на селян, був надто важким. До того ж майже всі вони дивилися на пана як на ворога й, повторимо, вважали, що мають права на його землю. Все це спричинювалося до селянського протесту, серед традиційних форм якого назвемо такі, наприклад, самочинні дії в панських маєтностях: вирубування лісу, незаконний випас худоби, вивезення сіна та зерна з полів, пограбування, підпали, страйки орендарів, періодичні відкриті експропріації й засівання землі. В 1902 p. в Харківській і Полтавській губерніях сталося серйозне заворушення, в якому взяли участь мешканці більш ніж 160 сіл. Тоді протягом кількох днів зазнали нападів 80 панських маєтків. В 1905-1906 pp. по всій імперії відбувалися потужні селянські виступи. Всі політичні сили погоджувалися на тому, що тільки модернізація сільського господарства здатна врятувати становище. Головну проблему можна сформулювати просто: кількість землі була невідповідною примітивній техніці її обробітку, а до того ж постійно діяв такий фактор, як зростання сільського населення. Як ми вже бачили, наявної землі було удосталь, отже, запроваджувані зміни мали стосуватися насамперед організації сільськогосподарської економіки прискорення технічного прогресу. За твердженням Естер Кінгстон-Манн, наприкінці XIX ст. в Росії виник "культ модернізації". Він виправдовував будь-яку акцію, котра мала на меті виставити селянина як "застаріле явище", - задовго до того, як "історія або закони економічного розвитку могли це зробити". При цьому виходили з припущень (які, однак, - принаймні для 80-х років - не виглядали слушними), що виробництво на негромадських землях було значно продуктивнішим, ніж на громадських, що в межах громади існувало щось подібне до економічної "зрівнялівки", що громадські сільськогосподарські методи були найвідсталішими, що селяни конче потребували найновішого типу плуга. Але навіть у 917 p. залізні плуги мала тільки половина селянських господарств країни. Хліб жали серпами та молотили цепами. За таких умов у 1920-х роках урожай пшениці й жита - від семи до дев'яти центнерів на гектар - не набагато перевищував урожай в англійських маєтках XIV ст. (дані Р. Девіса). Вирішальним аргументом усіх пропозицій щодо модернізації російського сільського господарства було твердження про неекономічність трипільної системи, яку неможливо узгодити з новітніми методами землеробства. Висновки ж прихильників капіталістичного шляху розвитку полягали в тому, що більш підприємливим селянам треба надати право виходу з громади, але водночас із заміною їхніх черезсмужних ділянок на відруб (цілісну ділянку), що дало б їм можливість перетворитися на фермерів у західному розумінні цього слова. Внаслідок цього вони б дістали і змогу, і стимул для поліпшення якості своїх грунтів і продукції з них. Деякі зміни справді мали місце. Одним із результатів революції 1905 p. було збільшення фінансування Селянського банку та внесення зміни в його статут - давати позички в 90 % і вище селянам, що купували землю (більше того - в 1906 p. селянин одержав право мати, як і всі інші піддані імперії, внутрішній паспорт). Ще в січні 1906 p. тодішній голова Ради міністрів С. Вітте добився принципової згоди царя на розділення "перерозподільних" земель на приватні ділянки. Цей план був пов'язаний головним чином з іменем П. Столипіна, який незабаром заступив Вітте на його посаді. За словами Столипіна, він базував свій намір на ідеї, щоб уряд зробив ставку не на вбогих і п'яних, а на міцних і сильних - на міцного одноосібного власника, покликанням якого є відіграти свою роль у відновленні царату на сильних монархічних принципах". В. Ленін назвав план Столипіна "прогресивним у науково-економічному розумінні". Законами від 9 листопада 1906 p., 4 червня 1910 p. і 29 травня 1911 p. столипінську програму певною мірою було впроваджено в дію. Згідно з цими законами, кожний селянин - власник господарства - мав право вимагати закріплення за ним землі, якою він користувався. Це не привело відразу до об'єднання черезсмужних ділянок у відруби (вважалося, що на 1917 p. три чверті спадкових господарств все ще були черезсмужними), але тим не менш процес фізичного об'єднання земель набирав сили. Труднощі перетворення в Росії середньовічної колективістської системи праці селян на індивідуальну (фермерську) навіть важко собі уявити. В 1905 p. 9, 5 мли селянських господарств були об'єднані в громадах, а 2,8 млн перебували у спадковому володінні В період від згаданого року до 1916 p. близько 2,5 млн вийшли з громад. Напередодні ж 1917 p. вважалося, що 13-14 млн селянських ділянок розподілялися таким чином: - 5 млн у незмінному перерозподільному володінні; - 1,3 млн юридично (але не фактично) перейшли на спадковий спосіб володіння; - 1,7 млн були в перехідному стані; - 4,3 млн перейшли на спадковий спосіб володіння, але все ще зберігали черезсмужну систему; - 1,3 млн частково або повністю злилися. Ферми створювалися в різних регіонах, але найактивніше цей процес відбувався в Україні. Джерела 1915 р. повідомляють про наявність 75 тис. ферм (які створювали свої власні невеличкі сільця). Вони одразу ж продемонстрували свої можливості у значному поліпшенні сільськогосподарської продукції. Однак рівень розвитку відрубної системи на 1917 р. був явно недостатнім для того, щоб здійснити на селі очікувані перетворення. Сам Столипін говорив, що для цього необхідно 20 мирних років, тоді як на здійснення його планів історія дала менше 10. Від реформ остаточно відмовилися напередодні революцій 1917 p., серед головних наслідків котрих згадаємо "чорний переділ" - стихійне захоплення панських земель, активне відновлення громад і зникнення багатьох із нещодавно створених ферм.

* * *

У середовищі російської інтелігенції побутували два протилежні погляди на селян: з одного боку, вони уявлялися як утілення народу, душа країни, терпеливі страждальці, надія на майбутнє, з іншого - як "темні люди", відсталі, вперті, що не прислуховуються до голосу розуму, як нездарна перешкода для усього прогресивного. Обидва погляди в чомусь мали слушність. О. Пушкін хвалив такі, наприклад, чесноти селян, як працелюбність і терпеливість. Мемуарист Нікітенко називав селянина "майже цілковитим дикуном", п'яницею, злодієм, та все ж таки додавав до цього, що він "незрівнянно вищий від так званих освічених й інтелігентних. Селянин - щира людина. Він не намагається виглядати тим, ким не є". О. Герцен уважав, - хоч, може, надто ідеалізуючи тут селян, - що угоди між ними не потребували документів, і їх рідко коли порушували; разом із тим у стосунках селянина з урядовцями його зброєю були обман і виверти - єдині доступні йому засоби самозахисту, що їх він продовжував уживати і в комуністичні часи (як це описується у творах радянських письменників усіх шкіл і напрямів - від М. Шолохова до О. Солженіцина). Отже, схильні до крайнощів інтелігенти-утопісти вбачали в селянинові або диявола, або ангела. Молоді ж радикали 1870-х років, чисельністю в кілька тисяч, "пішли в народ", - залишаючись місяцями в селах, намагалися втягнути селян у революційно-соціалістичну боротьбу. Це закінчилося цілковитою невдачею для обох сторін. Тургенєвський Базаров так висловлює деякі свої почуття з цього приводу: "Я відчував таку ненависть до цього найбіднішого селянина, цього Пилипа чи Сидора, для кого я повинен зі шкури випнутися і який навіть не подякує мені за це", - але при цьому Базаров навіть гадки не має, що в очах селян він сам був "чимсь на зразок блазня". Такої сильної, раптової зміни поглядів зазнала не вся інгелігенція, й на початку наступного сторіччя партія соціалістів-революціонерів (есери) значно розумніше підійшла до селянського питання. Але тим часом марксизм уже схилив на свій бік велику частину радикалів, і вони дістали ідеологічні підстави для відкидання тези про селянство як про "надію Росії". Ця зміна орієнтацій була, звісно, не чим іншим, як перенесенням надій та ілюзій з уявного селянина на майже такого ж уявного пролетаря. Тут буде доцільним навести деякі вирази ненависті та презирства до "відсталого" селянства з боку марксистів, а особливо більшовиків-інтелігентів, які вийшли далеко за межі марксистської зневаги на теоретичному рівні. Ці приклади дають змогу багато в чому зрозуміти події nожовтневого часу. Городянин, а надто городянин-марксист, навіть не дотримувався послідовності у своїй критиці негативних рис селян, коливаючись між такими характеристиками, як "апатичні" та "безглуздо пожадливі й ворогуючі між собою". Висловлюючи думки, що їх тоді багато хто поділяв, Максим Горький уважав, що "ґрунтовна перешкода на шляху російського поступу до західного способу життя та культури" полягала "в глухому куті життя неграмотного селянства, яке душить місто", засуджував "звіроподібний індивідуалізм селянства й майже цілковиту відсутність соціальної свідомості у селян" і висловлював надію, що "нецивілізовані, дурні, підлі люди російського села вимруть, всі ці люди, які майже жах наводять, що про них я говорив вище, і нова раса грамотних, розумних, енергійних людей займе їхнє місце". Засновник російського марксизму Г. Плеханов зображав селян як "диких землеробів, жорстоких і немилосердних, в'ючних тварин, у житті яких думання було розкішшю". К. Маркс говорив про "ідіотизм сільського життя", - заувага, часто цитована Леніним (у своєму первісному контексті ця фраза схвалювала капіталізм за звільнення великої частини населення від цього "ідіотизму"). Сам Ленін писав про "сільську занедбаність, відірваність від світу, здичавіння" і твердив, що селянин, будучи далеко не таким уже інстинктивним або традиційним колективістом, фактично був "безсоромним індивідуалістом". А для Сталіна, за словами Хрущова, "селяни були покидьками". Однак хоч Ленін і поділяв більшовицьку антипатію до селян як до "архаїчного елементу" в Росії, його головною турботою було знайти до них підхід із марксистських позицій, виробити тактику використання їх у проміжний період перед їхнім зникненням з історичної сцени і вирішити питання організації сільського життя після того, як більшовицька партія візьме владу. Згідно з марксистськими постулатами, головний момент майбутнього розвитку полягатиме в конфронтації між новим (для часів становлення марксизму) робітничим класом і капіталістичними власниками промисловості. В кожному розвиненому суспільстві в міру його дальшого поступу населення концентруватиметься переважно в цих двох провідних категоріях із проміжними, або "дрібнобуржуазними", елементами. До цих елементів відносилося селянство, яке мало тенденцію поповнювати пролетаріат (у міру того, як воно пролетаризувалося), але водночас схилялося до капіталістів, оскільки залишалося приватновласницьким. За винятком цього класового аналізу, Маркс приділяв незначну увагу суто аграрним питанням. Але чітко дав зрозуміти, що передбачає зникнення в соціалістичному суспільстві протиріч між містом і селом. Він твердив про перемогу капіталізму на селі (після чого шляхом пролетаризації села тут мав перемогти соціалізм) і в той же час уважав, що всі селяни разом були як "лантух картоплі", оскільки ізольованість індивідуальних господарств перешкоджала розвитку в них будь-яких справді соціальних відносин. Курс, що його треба було запроваджувати на селі після перемоги марксизму, визначався в "Маніфесті комуністичної партії", де висувалися такі вимоги: "Експропріація земельної власності...поліпшення земель за загальним планом... утворення промислових армій, особливо для землеробства... поєднання землеробства з промисловістю, сприяння поступовому усуненню відмінності між містом і селом". Під цим Маркс та Енгельс розуміли: на селі, як і в місті, відбудеться концентрація виробництва та найманої робочої сили, аж поки сільське господарство не стане чимось на зразок сільської фабрики. На думку марксистських економістів, що орієнтувалися на місто, дрібне виробництво в будь-якому разі не мало змоги довго протриматися, не кажучи вже про процвітання. За словами Девіда Мітрані, Маркс і його послідовники дивилися на селянина "з огидою, в якій зневага городянина до всього сільського та критичне ставлення економіста до дрібного виробництва поєднувалися з озлобленням колективіста-революціонера проти уперто індивідуалістичного землероба". Як писав Енгельс в "Анти-Дюрінгу", соціалістична революція повинна була покласти край товарному виробництву й тим самим пануванню продукту над виробником. Після цього, як уявлялося авторові, людина з повним розумінням застосовуватиме закони соціальної діяльності, що досі перебували для неї в конфлікті із зовнішніми умовами. Однак навіть через більш ніж сто років після написання цих рядків знайдеться небагато людей, котрі б заявили, що мають "повне розуміння" законів розвитку економіки та суспільства. Й одна з причин такого становища випливає зі спроби реалізувати марксистські принципи на практиці. Маркс був переконаний: у сільському господарстві, як і в промисловості, відбуватиметься дедалі більша концентрація власності. Однак це не відповідало дійсності. Так, у Німеччині, яку Маркс знав найкраще, у період між 1882 і 1895 роками загальна площа малих (2-20 га) господарств збільшилася, а перепис 1907 p. показав: великі маєтки та ферми й далі втрачали свої позиції. Свою ранню працю "Розвиток капіталізму в Росії" Ленін добре простудіював і документально обгрунтував. Однак у розвідках із селянського питання він, як і Маркс, не виявляє такої дослідницької ретельності і зводить усе до "класового аналізу". Деякою мірою це можна пояснити тим, що економісти кінця XIX ст., на праці яких спиралися російські марксисти, не здійснювали оригінальних досліджень: вони просто твердили, що громада розкладається через конфлікт між сільськими пролетарями та заможними селянами, але не наводили при цьому ніяких вагомих доказів (бо таких просто не існувало). З марксистської точки зору висловлений Леніним на VIII з'їзді РКП(б) загальний аналіз селянства (не куркульства) досить чіткий: "Він почасти власник, почасти трудівник. Він не експлуатує інших представників трудящих. Протягом десятиріч доводилось йому з величезним трудом відстоювати своє становище, він зазнав на собі експлуатації поміщиків і капіталістів, він зніс усе, і в той же час він - власник. Тому наше ставлення до цього хиткого класу становить величезні труднощі". Справді, Маркс писав (у листі до Віри Засулич у 1881 p.), що Росія могла перейти до соціалізму, використовуючи як один із його складників стару громаду (він, здається, вважав, що громада - це якась пережиткова форма тієї фази розвитку суспільства, яку марксисти називали "первісним комунізмом"). Але згаданий лист не публікувався аж до 1924 p., а окремі аспекти Марксової думки, відомі до публікації російським марксистам, розглядалися ними як фальшивка, недоречна поступка їхнім ворогам-народникам. Сам Ленін бачив у селянському надільному землеволодінні систему, яка "заганяє селян, наче в гетто, у дрібні середньовічні спілки фіскального, тяглового характеру, спілки по володінню надільною землею". Передбачаючи модернізацію російського сільського господарства на марксистській основі - з великими кооперативними фермами, котрі працювали б за планом, - Ленін уважав: єдиною альтернативною системою тут була капіталістична - столипінська; остання означала нову фазу в ліквідації старого, напівпатріархального царизму, новий маневр у напрямі перетворення його на буржуазну монархію. Столипінська реформа була реальною; в разі її успіху аграрний лад Росії став би цілком буржуазним. На думку Леніна, бідні селяни порядкували на своїй землі дуже погано, й обсяг продукції підвищився б, якби багаті селяни перебрали їхню землю. Перевагою столипінського підходу до модернізації сільського господарства Росії було те, що до цього його в тій або іншій формі вже було успішно застосовано в розвинутих країнах. Недоліком же ленінського підходу (якщо розглядати його просто як метод модернізації) було якраз те, що він ніде ще не був апробований, тобто залишався на теоретичному рівні. Це, звісно, не означало, що він не міг бути ефективним, але це мала довести практика. Ленінські погляди на тактику більшовицької партії (котра, як проголошувалося, репрезентувала пролетаріат) щодо селянства складалися й деталізувалися на основі зауваження Маркса про те, що пролетарську революцію можна підтримати новим варіантом німецької Селянської війни XVI ст. У своїй книзі "Дві тактики соціал-демократії в демократичній революції" (1905) Ленін наполягав на стадії " революційно-демократичної диктатури пролетаріату і селянства", однак це було лише тимчасовим, навіть не прихованим тактичним ходом: на тих самих сторінках Ленін твердить, що коли його коаліція візьме владу, "тоді смішно буде й говорити про "єдність волі" пролетаріату і селянства, про демократичну диктатуру і т. д. Тоді ми подумаємо безпосередньо про соціалістичну диктатуру пролетаріату". Тут ми помічаємо дефект у більшовицьких поглядах на проблему села, який виразно відчувався протягом усього висвітлюваного нами періоду, - "винахід" або принаймні значне перебільшення соціальних чи економічних відмінностей у селянському середовищі. "Сільський пролетаріат" у Росії справді існував: у 1897 p. 1 млн 837 тис. осіб вказували на працю за платню в сільському господарстві та інших непромислових галузях як на своє головне, хоч, звичайно, не єдине заняття, а ще набагато більше людей наймалося тимчасово (в літній сезон). Однак, як ми побачимо далі, вони не справляли якогось істотного впливу на соціально-класову ситуацію в країні й до того ж не мали пролетарської свідомості в її марксистському розумінні. Слідом за Леніним пізніше також робилися спроби розділити селян на "бідняків" і "середняків". При цьому навіть сам Ленін розумів: селянин, який мешкав поблизу великого міста і спеціалізувався на виробництві для нього молочно-товарної продукції, міг бути заможним (хай би й не мав коня), так само як селянин із трьома кіньми, що проживав у степу, міг таким не бути. Але на теоретичному рівні подібні явища не аналізувалися. Частково з цієї причини ленінські уявлення про селянство та процеси його розшарування часто мінялися й відзначалися непослідовністю, та в одному пункті він і його прибічники залишалися непохитними (й це відіграло вирішальну роль у наступних подіях): куркуль є ворогом. Ленін припускав, що куркуль - це клас багатих селян-експлуататорів, проти яких - після ліквідації панства у властивому розумінні цього слова - могла обернутися ненависть бідняків. Насправді ж слово "куркуль" означало сільського лихваря, заможного господаря, котрий додатково орендував землю. Звичайно на одне, а то й на декілька сіл припадало тільки одне куркульське господарство. Будь-який заможний селянин час від часу давав позички, що само по собі цілком природно. Тому куркулем називали тільки того, для кого лихварство й подібні маніпуляції ставали головним джерелом прибутків. Народник О. Аптекман, який залишив правдиву розповідь про свій досвід спілкування з російським селянством, зауважував: коли хтось говорив селянам, що "куркуль" висмоктує з них кров, ті іронічно відповідали: "Ці доброхоти ніяк не можуть пережити, що деякі селяни заможніші", або зауважували, що не кожний міцний селянин - обов'язково куркуль, і що "міські" не розуміють селянського життя. Зі свого боку Ленін навіть у 1899 p., коли уживав термін "куркуль" у відповідному значенні цього слова (тобто розуміючи під ним сільського лихваря), не бажав відрізняти цей тип "експлуататора" від тих, хто використовував найману працю, й наполягав на тому, що це були "дві форми одного й того самого економічного явища". По суті, ні Ленін, ні його спадкоємці так і не спромоглися дати чітке визначення: хто такі куркуль, середній і бідний селянин з точки зору соціально-економічної категорії. На запитання - що ж це таке - куркуль? - Ленін роздратовано відповідав: "На місцях розберуться, хто є куркулем" (цит. за А. Ноувом). Та в будь-якому випадку "класове ворожа меншість" тією чи іншою мірою мала бути автоматично втягненою в жорстоку боротьбу з рештою селянства, що розпалювалася на селі, і якби навіть селянин не поставився до цієї меншості "вороже", це за нього зробили б комуністи. Більше того, в більшовицькому підході до класової боротьби існувало припущення, яке не висловлювалося відкрито. В серпні 1917 p. в їдальні Смольного відбулася багатозначна розмова між Ф. Дзержинським (що невдовзі очолив ленінську ЧК) і меншовицьким провідником Рафаїлом Абрамовичем (передається за спогадами Р. Абрамовича). Дзержинський запитав: "- Ви пам'ятаєте промову Лассаля про суть конституції? - Так, звісно, пам'ятаю. - Він сказав, що конституцію визначає взаємозв'язок реальних політичних і соціальних сил у країні. А яким шляхом змінюється такий взаємозв'язок? - Ну, через процес економічного та політичного розвитку, еволюцію нових форм економіки, виникнення нових класів тощо, тобто це все те, що ви самі дуже добре знаєте. - А чи можна змінити цей взаємозв'язок, скажімо, шляхом підкорення чи знищення деяких класів?" Роком пізніше Г. Зінов'єв, тоді один із лідерів нової радянської держави, зазначив у публічній промові в Петрограді: "Ми повинні привернути до себе 90 млн зі 100 млн населення Радянської Росії. Що ж до решти, то з ними нема про що говорити. Їх треба знищити" (за газ. "Сев. коммуна" від 19 верес. 1918 p.). Наступні події показали, що Зінов'єв помилився: основним об'єктом масових репресій стали не "решта", а саме ті класи, які становили більшість населення країни.

2. Український народ і ленінізм

Схоже на те, що головною причиною того, чому висвітлюваними тут подіями Захід ніколи по-справжньому не зацікавився, було нерозуміння чи незнання сили українського національного почуття, української національної свідомості. Значною мірою це було викликане тим, що в нинішньому столітті незалежна Українська держава протрималася лише кілька років (і то з перервами), так і не спромігшись закласти підвалини для свого існування - ні фізично, ні у світовій свідомості. Дорівнюючи за територією Франції, а за кількістю населення переважаючи Польщу, Україна була найбільшою з європейських країн, котрі не дістали незалежності (хіба що на короткий час) у період між двома світовими війнами. (Говорячи про втрачену українську державність, ні в якому разі не можна твердити, що в цьому завинив російський народ. Символ російської національної самосвідомості - О. Солженіцин сподівається на братерські взаємини між трьома східнослов'янськими народами - російським, білоруським і українським, але при цьому без будь-яких вагань уважає: те чи інше рішення про союз, федерацію чи відокремлення має бути справою вільного вибору самих українців, і жодний росіянин не сміє вирішувати це за них.) На Заході було мало відомо про самостійну українську культурну традицію. Україну зображували на мапах як частину Російської імперії, нерідко просто як "Малоросію"; вважалося, що її населення розмовляє мовою, чию близькість чи відмінність від російської неможливо чітко збагнути. Насправді відмінність української мови існувала задовго до підкорення Запорізької Січі Катериною II, але від того часу правителі Росії й навіть інші росіяни - теоретично-ліберального напряму - трактували її не більше, ніж діалект російської. Для російських царів, як і для радянських правителів, остаточна мовна й національна асиміляція українців здавалася цілком природною річчю. Чому ж так не сталося? Передусім виявилося, що коріння старої української мови серед мільйонів сільського населення глибші та міцніші, ніж гадалося, а тому й не спостерігалося тенденції до її злиття з російською, - селяни розмовляли або тією, або іншою. Далі хоч для городян-росіян і тих індивідів українського походження, що ввібрали в себе панівну культуру, російська мова стала рідною, поряд із основним селянським масивом в Україні, як і в інших країнах, існували групи освічених патріотів, котрі не в силах були спостерігати, як в ім'я так званого "прогресу" зникає їхня самобутня мова й культура. Вони-то й відіграли велику роль у тому, що асиміляційні тенденції не були остаточно реалізовані. Попри всю свою відмінність, українська та російська мови - це паростки однієї - східнослов'янської - лінгвістичної родини, так само як шведська й норвезька - відгалуження скандинавської гілки германської, а іспанська й португальська - іберійської гілки романської родин. Та в будь-якому випадку лінгвістична близькість тих або інших народів не має вирішального політичного й культурного значення. Так, на референдумі 1905 p. Норвегія продемонструвала своє непереборне прагнення добитися незалежності від Швеції. Голландська мова історично є варіантом нижньонімецького діалекту, а проте голландці мали багато нагод виявити своє небажання підкоритися Німеччині, й одну з них - зовсім недавно. Це саме стосується й думки, нібито Україна завжди була частиною, навіть природною частиною Російської імперії або Радянського Союзу. Історично українці - це стародавня нація, яка вистояла й вижила наперекір усім лихоліттям. Великі князі Київської Русі тримали під своєю рукою всіх східних слов'ян, але внаслідок монгольської навали 1240 p. їхня держава розпалася. Слов'янське населення земель, розташованих на північ від Київської Русі, півтора століття проживало під монголами і згодом утворило Московію, яка потім почала називатися Росією. Мешканці ж земель, розташованих південніше московитів, стали українцями, котрі орієнтувалися на Захід і розвивалися під впливом європейських держав. Спочатку вони об'єдналися з Великим князівством Литовським, офіційною мовою якого була українська, а згодом потрапили пад владу Польщі. Саме під час польського панування - в другій половині XVI ст. - були започатковані українське друкарство і школи. Отже, у складі цієї великої та різнорідної федерації українці відновили своє національне існування, в той час як значна частина їхніх земель лежала наполовину збезлюднена, спустошена наскоками кримських татар. Тоді ж з'являються перші козаки - українські флібустьєри. Спочатку вони полювали та рибалили в степу, потім навчилися оборонятися від татар, а під кінець XVI ст. спорудили свої власні фортеці й стали незалежним військовим чинником. У 1550-х роках вони заснували Запорізьку Січ - великий укріплений табір у пониззі дніпровських порогів, на рубежі татарських навал. Протягом двох століть Січ була військовою республікою того типу, що виникав час від часу в інших місцях у подібних умовах: демократична - в мирний час і дисципліноване військо - під час війни. Незабаром козаки почали очолювати селянські повстання проти своїх номінальних панів-поляків. Нескінченні війни й угоди з Польщею врешті-решт привели до успішного заснування гетьманом Богданом Хмельницьким Української держави (1649). Від цього часу Москва постійно втручалася у справи України, аж поки гетьман Іван Мазепа не уклав союз із шведським королем Карлом XII проти зазіхань Петра І. Січ підтримала гетьмана, однак поразка Карла під Полтавою в 1709 p. обернулася для України катастрофою. Протягом XVIII ст. Москва спочатку продовжувала визнавати автономію Гетьманщини, але водночас дедалі більше зміцнювала свій вплив у тому, що стосувалося виборів гетьмана, й постійно посилювала тиск на новообраних українських правителів. Гетьманщина була остаточно скасована в 1764 p., хоч деякі з її зовнішніх форм зберігалися до 1781 p. В 1775 p. росіяни несподівано зруйнували Запорізьку Січ, чиє військо воювало на їхньому боці проти турків у війні 1769-1774 pp. Кошового отамана заслали на Соловецькі острови в Білому морі, а полковників - у Сибір (майже точне провіщення долі їхніх спадкоємців у 20-х і 30-х роках XX ст.). Так, проіснувавши понад століття, українська державність (як, до речі, й польська) впала, не маючи сили боротися проти великого й могутнього супротивника. Як і Польща, козацько-гетьманська держава була за своїм типом конституційно-парламентською. Будучи, звісно, багато в чому недосконалою, вона разом із тим не мала власних традицій жорстокого кріпацтва й деспотизму, накинених їй уже Санкт-Петербургом. Тим часом українські селяни та козаки, що залишалися під Польщею і з року в рік піднімалися проти неї на повстання, відомі в історії під назвою гайдамацьких, незабаром теж потрапили під володіння частково Росії, частково - спільника останньої в поділах Польщі - Австрії. Протягом наступних століть "західноукраїнський" елемент, вільний від російського впливу (хоч і менший кількісно, ніж на решті українських земель), мав більші можливості для свого політичного та культурного розвитку й був могутнім чинником визрівання національної самосвідомості Слідом за політичним управлінням у "російському стилі" в Україні було запроваджено типовий для Росії економічний спосіб управління. Величезні маєтки передавали у власність царським фаворитам. Укази 1765-1796 pp. знищили вольності українського селянина, звівши його до становища російського. При цьому слід пам'ятати, що в Україні від кріпацтва терпіли приблизно два покоління (а щоб витруїти з народної пам'яті спогади про минулі часи, звичайно потрібно більше двох поколінь). Як писав О. Герцен у своєму часописі "Колокол", "нещасна країна протестувала, але не могла протистояти цій фатальній лавині, що котилася з Півночі до Чорного моря, покриваючи все... одноманітною пеленою рабства". Загальне поневолення селянства супроводжувалося утисками української мови та культури. В церковній службі обряди замінювалися на російські В 1740 p. в Лівобережній Україні налічувалося 866 шкіл, в 1800 p. - жодної. Засновану ще 1632 року Києво-Могилянську академію в 1819 p. було перетворено на чисто богословський заклад. І хоч у XVIII ст. загибель України як держави та запровадження в ній суто російських явищ - кріпацтва й самодержавства - ще не призвели до знищення української національної самосвідомості, протягом наступного століття за допомогою згаданих і подібних до них заходів царизм все-таки спромігся звести її до надзвичайно низького рівня. В різні часи окремі українські провідники шукали чужоземної підтримки у створенні самостійної Української держави. Але ключ до українського національного виживання містився в царині народної культури. Селянство й далі вживало українську мову, а пісні й думи з козацького минулого, що були частиною їхньої національної спадщини, так і не вдалося викорінити. На свідомішому рівні з'явився перший твір сучасною українською мовою - пародія Івана Котляревського на Вергілієву "Енеїду" (1798). Протягом першої половини XIX ст. було зібрано численний фольклорний матеріал. А в 1840 p. видатний український поет Тарас Шевченко (1814-1861), народжений у кріпацтві, почав друкувати свої чудові ліричні й патріотичні поезії, вплив яких на розвиток національної самосвідомості українців не можна переоцінити. Шевченка заарештували в 1847 p. й заслали рядовим вояком на Закаспій, де він провів 10 років. Його твори були заборонені й повністю надруковані в Росії лише в 1907 p. На початку XIX ст. в Європі було чимало людей, подібних до тих, яких по-німецьки називають Naturvolk (діти природи), їхні мови ділилися на десятки нікому не відомих, схожих один до одного діалектів, а за способом мислення цих людей аж ніяк не можна було віднести до інтелектуальної еліти. Представники цього типу траплялися серед балканських народів і в інших місцях. Українці в цей час також мали деякі з цих рис, однак їхня давня високорозвинена національна свідомість ніколи цілком не зникала. Продовжували існувати відмінності між росіянами та українцями, а чужі для останніх російські чи зрусифіковані пани тільки загострювали і зміцнювали ці відмінності. Шевченко ж узагалі категорично ототожнював ганьбу кріпацтва з ганьбою русифікації. У ставленні Росії до України слід відзначити одну характерну особливість. Ясна річ, національна дискримінація гнітила нестерпним тягарем населення усіх територій, підвладних Росії, й вислів "тюрма народів" стосовно неї був цілком справедливий. Унаслідок завойовницьких воєн до складу імперії потрапили Середня Азія, Кавказ, Польща, Прибалтика. При цьому їхні наради від самого початку сприймалися як чужий росіянам елемент, а відповідно й асиміляція їх, від чого царизм ніколи не відмовлявся, відсувалася на майбутнє. Зовсім інакше стояла справа з Україною - в історичному й національно-культурному відношеннях Росія ототожнювала її із собою. Тож навіть наприкінці XIX ст., більше того - в нову революційну епоху думка, що Україна, котру російські імперіалісти завжди вважали невіддільною - хоч іще не остаточно асимільованою - частиною Росії, могла насправді прагнути звільнитися від контролю з Півночі, - така думка приголомшувала більше, ніж опір народів недавно завойованих або менших за територією, або неслов'янських за складом населення земель. Що ж до найліберальнішої частини російської інтелігенції, цілковито заангажованої на боротьбу з абсолютизмом, то вона заперечувала саму ідею самостійності чи бодай номінальної автономії України. Подібні уявлення грунтувалися на деяких специфічних обставинах, таких, наприклад, як масові переселення росіян в Україну. Здавалося, що її корінне населення, як і в деяких інших регіонах Європи (наприклад, у Чехії), майже повністю складалося із селян та священиків. У період становлення капіталізму російські селяни, бідніші за українських, тисячами їхали в Україну, щоб найнятися тут на створювані підприємства. Отже, промисловий розвиток імперії в XIX ст. супроводжувався значними змінами в етнічному складі України, передусім за рахунок міських робітників - росіян за національністю. На початку 1860-х років Петербург провадив у національній політиці досить ліберальний курс, і в Україні тоді зросло число українських товариств і періодичних видань. Однак царський указ 1863 p. оголосив, що української мови "не існує", бо вона є лише діалектом російської, й заборонив україномовні видання (за винятком белетристики). Під особливо сувору заборону підпадали книжки "релігійного та освітнього характеру" й такі, що "звичайно призначалися для початкового читання простими людьми". Деяких діячів української культури було депортовано до Північної Росії, українські ж школи та газети закрито. Попри всі ці урядові заходи, українські товариства (громади) продовжували існувати і в 1870-х роках. Обмежені у своїй легальній діяльності розвідками науково-дослідницького характеру, вони, однак, і далі плекали національну ідею, що викликало появу наступного указу (1876). Він обмежував публікації з українознавства історичними документами, забороняв театральні й музичні вистави з української тематики й ліквідував головні російськомовні, але проукраїнськи настроєні друковані органи. Після цього розгорнулася активна русифікаторська кампанія, котра, втім, не дуже позначалася на українському селянстві. Уряд досяг безсумнівного успіху лише в одному - селяни були позбавлені україномовних видань і національних шкіл. Як наслідок, в Україні надзвичайно зросла кількість неписьменних - до 80 % усього населення. За дещо, може, драматизованими словами Петра Григоренка, "протягом століть, що їх українці провели в російській імперській державі, вони забули своє національне ім'я і призвичаїлися до імені, яке їхні колонізатори нав'язали їм, - малороси". Незважаючи на це, серед селянства й далі продовжували жити думи часів Гетьманщини та Січі. Творча інтелігенція зберігала українську ідею. В 1897 p. було засновано нелегальну Всеукраїнську демократичну організацію для координування діяльності національних культурних і громадських груп. І все ж цього було недосить, щоб напередодні XX ст. можна було говорити про початок масового визвольного руху серед українського населення. Відродження нації виявилося несподіваним і непереборним. За твердженням провідного діяча українського національного руху Миколи Ковалевського, цей рух набув справжньої масовості в 1912 p. У 1902 p. сталися, а в 1908 p. - повторилися значні селянські заворушення. Це була важлива ознака пробудження народних низів, оскільки на відміну від владущих класів, які складалися головним чином із неукраїнців, корінне - в основному сільське - населення було українським. Націоналістичний рух, що народжувався, мав в Україні (як і в Польщі, в майбутній Чехо-Словаччині та інших країнах) переважно соціалістичний напрям. Перша справді політична партія - Революційна українська партія (РУП), заснована в 1900 p., невдовзі потрапила під марксистський вплив і розкололася. Одна її частина приєдналася до Російської соціал-демократичної робітничої партії (РСДРП), але скоро припинила існування, а друга, прибравши назву Української соціал-демократичної робітничої партії (УСДРП), відійшла від Леніна на грунті самоврядування. Однією з найважливіших національних партій була Українська партія соціалістів-революціонерів (есерів), яка, щоправда, аж до 1917 p. не користувалася великім впливом. У 1905 p. з'явилася перша в імперії україномовна газета - "Хлібороб", а слідом за нею почали виходити й інші (особливо слід відзначити першу українську щоденну газету "Рада"). 1907 року, нагадаємо, вийшло друком повне видання творів Тараса Шевченка. В Державних Думах різного скликання, обраних за конституцією внаслідок революції 1905 p., активно діяли українські депутати. В Першій Думі вона сформували блок із 40 представників, а в Другій висунули вимогу автономії України. Визвольний рух наражався на численні перешкоди. Так, у 1910 p. Столипін, який попри всю свою прогресивність в економічних питаннях був типовим російським імперіалістом у національному, дав вказівку закрити українські культурні товариства й видавництва, а також припинити читання лекцій українською мовою в університетах. Тим самим фактично заборонявся "публічний" ужиток української мови. В цьому питанні проти Столипіна не виступила російська "прогресивна" чи "радикальна" преса, хоч деякі помірковані ліберали й висловлювалися в підтримку українських культурних (але не політичних!) вимог. А проте загасити національний рух було вже неможливо. Новим могутнім стимулом для його піднесення стало відзначення в 1914 p. сторіччя з дня народження Тараса Шевченка, проведене попри шалений опір із боку урядовців. У цій патріотичній акції брали також участь селяни. Під час першої світової війни українська преса перебувала під забороною. Було припинено всю національну освітню діяльність. Незважаючи на всі засвідчення лояльності з боку провідних українських діячів, їх заарештовували та засилали. Порівняно пізнє українське відродження (хоч і не пізніше, ніж в інших східноєвропейських народів), помилкове ототожнення лінгвістичної спорідненості з мовною індивідуальністю, відсутність політичних кордонів між Росією та Україною, - все це дало змогу неуважному Заходові скласти хибне уявлення, нібито не існувало ніякої української нації, подібної, скажімо, до польської чи російської. Це абсолютно безпідставне уявлення й досі визначає, принаймні на рефлекторному рівні, наше ставлення до українства й потребує свідомого перегляду.

* * *

З марксистського погляду національність - це порожнє місце. "Пролетаріат не має своєї країни", - твердили Маркс і Енгельс, а в "Німецькій ідеології" визначали пролетаріат як утілення ліквідації всіх класів, національностей тощо в межах сучасного суспільства. В 1916 p. Ленін заявляв у праці "Соціалістична революція і право націй на самовизначення": "Метою соціалізму є не тільки знищення роздробленості людства на малі держави і всякої відособленості націй, не тільки зближення націй, але й злиття їх". В уявленні Леніна нація була історичною категорією, характерною для специфічної економічної доби, в даному разі для капіталізму. Разом із тим ще в 1914 p. він наголошував (у праці "Про право націй на самовизначення"): "Саме тому і тільки тому, що Росія разом із сусідніми країнами переживає цю епоху (капіталістичну. - Ред.), нам потрібен пункт про право націй на самовизначення в нашій програмі". Визнавши, що національні прагнення справді існують протягом неозначеного перехідного періоду, Ленін обмірковував, як використати їх у своїх цілях. Саме у зв'язку з піднесенням національних рухів під час першої світової війни він оголосив у праці "Підсумки дискусії про самовизначення" (1916) свою відому тезу: "Генеральні штаби в теперішній війні ретельно стараються використати всякий національний і революційний рух у таборі їх противників. Ми були б дуже поганими революціонерами, якби у великій визвольній боротьбі пролетаріату за соціалізм не зуміли використати всякого народного руху проти окремих лих імперіалізму в інтересах загострення і розширення кризи". Таким чином, для ленінської доктрини національні рухи й питання національного суверенітету - це проміжні явища буржуазного характеру, що їх комуністи можуть використати у важливішій (для них) класовій боротьбі. З цього робиться висновок про вибірковість такого використання: рухам, некорисним для комуністичної ідеї, треба всіляко протистояти. Ленін писав у "Підсумках...": "Якщо кілька народів почнуть соціалістичну революцію... а інші народи будуть головними стовпами буржуазної реакції, - ми теж повинні бути за революційну війну з ними, за те, щоб "роздавити" їх, за те, щоб зруйнувати, всі їх форпости, хоч би які дрібнонаціональні рухи тут висувались"; "окремі вимоги демократії, в тому числі самовизначення, не абсолют, а частинка загальнодемократичного (тепер: загально-соціалістичного) світового руху. Можливо, що в окремих конкретних випадках частинка суперечить загальному, тоді треба відкинути її". Отже, виходячи з того принципу, що "інтереси демократії однієї країни треба підпорядковувати інтересам демократії кількох і всіх країн", будь-яким специфічним національним рухом треба пожертвувати. Енгельс, зазначав Ленін, ще в 1849 p. писав: німці, угорці, поляки та італійці "репрезентують революцію", тоді як південні слов'яни "репрезентують контрреволюцію", і так було тисячу років. Маркс заявляв (у той час, коли німці вважалися "прогресивною нацією"): за винятком поляків, росіян і, в кожному випадку, слов'ян у Туреччині жодний слов'янський народ не має майбутнього з тієї простої причини, що всім слов'янам бракує найосновніших історичних, географічних, політичних і промислових передумов для незалежності та життеспроможності. Йому вторив Енгельс, повідомляючи, наприклад, у листі до Карла Каутського від 7 лютого 1882 p., що він дуже невисокої думки про малі слов'янські народи або їх "уламки". З подібною ж зневагою Енгельс ставився до "таких страшенно немічних так званих націй", як датчани, голландці, бельгійці, швейцарці та ін. Ще до революції Сталін написав свою головну працю з цієї проблеми - "Марксизм та національне питання". Ленін схвалював її, а самого Сталіна призначив народним комісаром зі справ національностей у першому радянському уряді Росії (1917). Розвиваючи ленінські ідеї, Сталін зазначав: трапляються випадки, коли національні рухи в деяких поневолених країнах вступають у конфлікт з інтересами розвитку пролетарського руху. В цьому разі про підтримку національних рухів, звісно, не може бути й мови. Питання про права націй не може бути ізольованим, самостійним питанням, це - частина загальної проблеми пролетарської революції, яка підпорядкована цілому, і якраз у рамках цілого її й слід розглядати. А іноді виникає ситуація, коли право націй на самовизначення суперечить іншому, вищому праву, - праву робітничого класу, котрий має взяти владу й утримати її. Тут також право на самовизначення не може й не повинно служити перешкодою робітничому класу у здійсненні його права на диктатуру. Відразу ж після Жовтневої революції сам Ленін наголошував: заперечувати, що інтереси соціалізму вищі за інтереси права націй на самовизначення, може тільки той марксист, який порвав з основами марксизму та соціалізму. Соціалістична республіка зробила й далі продовжує робити есе можливе для здійснення права на самовизначення для Фінляндії, України, Польщі, Литви, Курляндії та інших країн, але якби внаслідок порушення цього їхнього права існуванню соціалістичної республіки виникла загроза, то само собою зрозуміло, що інтересам республіки треба було б віддати перевагу. В питанні про державний устрій багатонаціональної Росії більшовики спочатку вороже ставилися до ідеї федералізму. В 1913 p. Ленін заявив; федерація означає союз рівних, заснований на згоді; ми заперечуємо федерацію в принципі, бо вона послаблює економічні зв'язки й непридатна для Росії. Однак досвід наступних кількох років (це стосується передусім подій в Україні) показав: Ленін та інші більшовики аж надто недооцінювали й хибно розуміли національну проблему. З огляду на цей досвід Ленін погодився на федерацію (з усіма її непевностями) й на культурну автономію різних народів у складі Росії, але за неодмінної умови: підвалини державної влади мають залишатися централізованими.

* * *

У березні 1917 p., невдовзі після падіння царату, українські партії сформували Українську Центральну Раду на чолі з найвидатнішим діячем національно-визвольного руху, істориком Михайлом Грушевським (український есер). У червні Рада оприлюднила відозву про автономію, після чого було створено перший український уряд. Його головою став відомий письменник Володимир Винниченко (соціал-демократ). Провідним членом уряду був видатний економіст Михайло Туган-Барановський. У липні до складу уряду ввійшли представники національних меншостей - єврейської, польської, російської. Спочатку Центральна Рада не висунула конкретних вимог щодо державної незалежності України, але домоглася важливих поступок від російського Тимчасового уряду в Петрограді. В її руках зосереджувалася фактична влада, вона користувалась підтримкою більшості народу й навіть місцевих Рад. Такою була реальність, на яку мусив зважати Ленін після жовтня 1917 p. Україна стала першим великим прикладом примусового встановлення радянської влади у східноєвропейській країні, незалежність якої була визнана Леніним у 1918 p. Події, пов'язані з її завоюванням і запровадженням у ній маріонеткових режимів, деякі з діячів яких згодом відчули всю силу своїх глибоких національних почуттів, знаходять чіткі аналогії з тим, що 20 років пізніше сталося з прибалтійськими державами, а ще через п'ять років - із Польщею та Угорщиною. Центральна Рада взяла всю владу в Україні в свої руки 16 листопада 1917 p., a 20 листопада проголосила створення Української Народної Республіки, не відмовляючись, однак, від "федеративних" зв'язків із Росією (хоча з огляду на те, що Рада не визнавала більшовицького уряду, було незрозуміле, з яким саме урядом Росії можна було вступати в такі зв'язки). На виборах до Установчих зборів (27 жовтня - 9 листопада 1917 p.) більшовики дістали в Україні лише 10 % голосів, українські есери - 52 %, а основну більшість решти голосів - інші національні партії, зокрема українські соціал-демократи та Українська партія незалежних соціалістів. 16-18 грудня 1917 p. в Києві відбувся з'їзд Рад, на якому більшовики одержали тільки 11 % голосів. Тоді їхні делегати переїхали до Харкова, щойно зайнятого Червоною армією, і скликали там свій з'їзд Рад. Серед його делегатів переважали росіяни. 25 грудня 1917 p. з'їзд заявив про створення "радянського уряду" на чолі з Ю. Коцюбинським. 22 січня 1918 p. Центральна Рада проголосила Україну незалежною суверенною республікою, однак 12 лютого харківський маріонетковий уряд увійшов до Києва слідом за Червовою армією, а Центральна Рада переїхала до Житомира. Більшовицьких загарбників супроводжували "продовольчі загони", розподілені на групи по 10 чоловік. Виконуючи вказівку Леніна щодо відправлення на Північ "хліба, хліба і хліба!!!", ці загони реквізували в українських селах зерно. За документами, тільки з Херсонської губернії в період між 18 лютого й 9 березня 1918 p. до Росії вивезли 1090 залізничних вагонів із зерном. Більшовики не припускали навіть думки про передання в Україні політичної влади на партійному рівні в руки самих українців. Один із найближчих соратників Леніна - Яків Свердлов заявляв: "Створення окремої, української партії, як би вона не називалася, яку б програму не прийняла, ми вважаємо небажаним". Перший радянський уряд в Україні протримався лише кілька тижнів. Будучи майже відкритим ставлеником російського, хай би й революційного, режиму, він заборонив українські школи, культурні заклади тощо. Взагалі русифікаторська тенденція перших радянських урядів в Україні була чітко вираженою. Провідний український комуніст В. Затонський навіть розповідав пізніше, як голова ЧК в Києві горезвісний М. Лацис просто на вулицях стріляв людей за вживання української мови і як сам Затонський ледве уникнув цієї долі. Мали місце й спроби перешкодити заснуванню української комуністичної партії (й без того фактично номінальної) та збереженню - знову ж таки номінальне українського - профспілкового руху. Однак урешті-решт під натиском німецьких й австрійських військ більшовики змушені були відступити. У квітні 1918 p. вони оголосили про розпуск свого українського радянського уряду. Центральна Рада відправила своїх делегатів до Бреста, де більшовики вели переговори з німцями і, згідно з інструкціями Леніна, змушені були відмовитися від своїх претензій на Україну й беззастережно визнати її незалежність. Відтепер Україну експлуатували вже німецькі та австрійські війська (під виглядом "союзників"). Держави Центральної осі прагнули використати її ресурси в останній фазі війни проти Франції, Англії та Сполучених Штатів Америки. 29 квітня 1918 p. ці держави організували в Україні державний переворот. Генерал Павло Скоропадський проголосив себе гетьманом і правив до грудня, спираючись на російські елементи та заможні верстви населення. Нарешті було сформовано Комуністичну партію (більшовиків) України, і 5-12 липня 1918 p. в Москві відбувся її перший з'їзд. Незважаючи на опір українських комуністів на чолі з Миколою Скрипником, вона стала невід'ємною частиною Російської комуністичної партії (більшовиків). Другий з'їзд КП(б)У, скликаний 17-22 жовтня 1918 p. також у Москві, зазначив: її головним завданням є об'єднання України з Росією. Від імені політбюро ЦК РКП(б) Л. Каменєв заявив на з'їзді: у Фінляндії, Польщі та Україні "гасло самовизначення націй перетворилося на зброю контрреволюції". Все це свідчило про те, що більшовики, як і більшість інших росіян, були заскочені зненацька навдивовижу швидким і докорінним відродженням української нації. Вони й далі продовжували дивитися на Україну, як на частину "єдиної й неподільної Росії". Скажімо, українська мова звично розглядалася як селянський діалект російської. Так, Ленін до цього говорив про права українців серед інших національностей Російської імперії, але на VIII з'їзді РКП(б) (1919) він же заявив: німці знищили будь-яке національне почуття, котре могло існувати в Україні, і навіть сумнівався, чи була українська мова насправді масовою. З огляду на сказане не дивно, що в партійній програмі 1918 p. чітко наголошувалося: Україна, Латвія, Литва та Білорусія нині існують як окремі радянські республіки (чим поки що розв'язується питання державної структури), однак це жодною мірою не означає, що РКП(б) повинна у свою чергу реорганізуватися у федерацію незалежних комуністичних партій. Має існувати одна централізована комуністична партія з єдиним центральним комітетом. Всі ухвали РКП(б) та її керівних органів обов'язкові для всіх відділів партії, незалежно від їхнього національного складу. Центральні комітети українських, латвійських, литовських комуністів користуються правами обласних партійних комітетів і цілком підлягають Центральному Комітетові РКП(б). Щоправда, попервах така субординація не завжди витримувалася. На XI з'їзді РКП(б) Ленін заявив: "Україна - незалежна республіка, це дуже добре, але в партійному відношенні вона іноді бере - як би це ввічливіше висловитися? - обхід, і нам як-небудь доведеться до них добратися, тому що там сидить народ хитрий, і ЦК - не скажу, що обманює, але якось трохи відсувається від нас".

* * *

Після краху Німеччини в листопаді 1918 p. повстання проти Скоропадського швидко відновило в Україні республіку, й Український Національний Союз оголосив про створення Директорії на чолі з Володимиром Винниченком, Симоном Петлюрою та іншими. В обмін на легалізацію діяльності КП(б)У Москва погодилася не втручатися у справи відновленої Української Народної Республіки. Вочевидь, Ленін поки ще не прийняв рішення про вторгнення в Україну. У військовому відношенні український уряд був слабкий. Військовий міністр України С. Петлюра керував великим селянським повстанням проти гетьманату, але після перемоги селяни повернулися додому, й держава залишилася майже беззахисною. Маючи невеликий вибір, Петлюра був змушений надати повноваження та гроші будь-кому, хто спроможеться зібрати військо. Однак виявилося, що отамани - командири новостворених військ - не піддавалися контролю й нерідко ставали самостійними місцевими військовими ватажками, які не підкорялися верховній владі й навіть чинили погроми серед мирного населення. Отже, Україна виявилася неготовою до відсічі нового наступу з Півночі, і 5 лютого 1919 p. її уряд був знову змушений виїхати з Києва. Більшу частину цього року він перебував у Кам'янці-Подільському. Росія відмовилася визнати незалежність України, й тому, а також з інших причин, український народ не сприймав радянський режим. Коли, наприклад, була зроблена спроба зберегти старі земельні маєтки у вигляді державних або колективних господарств, селяни захопили 75 % цієї землі. При запровадженні другого радянського режиму в Україні великою мірою виходили з ленінського прогнозу (зробленого 22 жовтня 1918 p. на об'єднаному засіданні ВЦВК, Московської Ради, фабрично-заводських комітетів і профспілок), що незабаром розпочнеться "міжнародна пролетарська революція". Уряд нової Української Радянської республіки складався з чотирьох росіян, двох українців та болгарина Християна Раковського (голова). За дорученням Леніна Раковський провадив у Києві переговори з гетьманатом, а по переїзді до цього міста написав низку статей про те, що український націоналізм, мовляв, є химерою кількох інтелігентів, тоді як місцеві селяни бажають, щоб до них зверталися по-російськи (див., напр., "Известия" від З січ. 1919 p.). В лютому 1919 p. він заявив: визнання української мови як державної було б "реакційним" заходом, від якого виграли б лише "куркулі" та "націоналістична інтелігенція". Ленін прагнув будь-що залучити Україну до створюваної ним системи, бо радянська влада конче потребувала життєво необхідного їй українського промислового, сільськогосподарського, людського потенціалу, природних багатств тощо (тут більшовики ні в чому не відрізнялися від німців, котрі в своїх інтересах уперто боролися за ресурси України). 11 лютого 1919 p. Москва дала вказівку реквізувати (без відшкодування) в українських селян хліб - понад норму споживання, визначену в 286 пудів на душу населення. В березні 1919 p. Ленін заявив (у праці "Успіхи і труднощі Радянської влади"), що більшовикам для їхнього виживання необхідно добути додатково 50 млн пудів хліба. На думку українського дослідника-емігранта П. Феденка, це твердження було, вочевидь, перебільшенням (мабуть, про "виживання" ще зарано було говорити), однак в усякому разі Ленін, не бажаючи дратувати російське селянство новими реквізиціями, прагнув перекласти їхній тягар на чиїсь інші плечі. Наслідком такої ленінської політики стали 93 селянських повстання в Україні у квітні й 29 - у першій половині травня 1919 p. Між 1 і 19 червня відбулися 63 повстання (свідчення Раковського). Загалом у період між квітнем і липнем вибухнуло близько 300 повстань, і замість запланованих 2,317 млн т зерна більшовики спромоглися зібрати в 1919 p. лише 423 тис. По суті, вказівки комуністів майже не поширювалися поза межі міст. Наступ білої денікінської армії в серпні 1919 p. змусив більшовиків знову покинути східну частину України (на Правобережжі тоді існувала Українська Народна Республіка). 2 жовтня 1919 p. Москва віддала розпорядження про розпуск українського радянського уряду, а також Центрального Комітету КП(б)У, який припустився "націоналістичних ухилів". Слідом за цим серед українських комуністів була виявлена "нелегальна" й опозиційна діяльність, і з огляду на все це в грудні 1919 p. Ленін вирішив змінити тактику: погодитися з визвольними домаганнями українського народу, але водночас зберегти міцний московський контроль над українськими більшовиками. Така зміна свідчила, безсумнівно, про невдачу централізаторських методів, запроваджуваних із позиції сили. На Х з'їзді РКП(б) тодішній нарком освіти України В. Затонський рішуче заявив: "Національний рух... був пробуджений революцією. Цього ми недобачили, певним чином проґавили. Це необхідно прямо сказати. В цьому була колосальна помилка Комуністичної партії, яка працювала на Україні. Ми це проґавили, ми всі в цьому винні. Ми проґавили зростання національного руху, який був абсолютно природним у той момент, коли піднялися до свідомого життя широкі темні мужицькі маси. Ми проґавили той момент, коли піднялося абсолютно природне почуття власної гідності в масах, і той селянин, який звик раніше дивитися на себе з презирством, дивитися з презирством на свою мужицьку мову тощо, почав підводити голову й вимагати значно більше того, що він вимагав раніше, при царизмі. Революція пробудила культурний рух, пробудила широкий національний рух, а ми не спромоглися спрямувати у наше русло цей національний рух, ми проґавили його, і він пішов цілком шляхом, яким повела його місцева дрібнобуржуазна інтелігенція і куркульство. Це треба прямо сказати! Це була наша величезна помилка!" Інший провідний український комуніст, Г. Гринько, твердив на XII з'їзді РКП(б), що в 1919-1920 pp. національний чинник був "зброєю селянства, яке пішло проти нас". Невдача перших двох спроб запровадити в Україні радянську систему була ретельно проаналізована в Москві. Висновок був такий: українська національність і мова дійсно є значним фактором і будь-який режим, котрий аж надто відверто зневажатиме його, прирече себе на те, що місцеве населення дивитиметься на цей режим як на чужий, накинений іззовні. Тож керівництво РКП(б) обрало новий курс, який в організаційному плані означав співробітництво з боротьбистами - лівою фракцією партії українських есерів, що прийняла радянську владу, однак твердо дотримувалася національних принципів і показала себе здатною добитися хоч трохи підтримки на селі, де більшовики повністю провалилися. Через слабкість українського більшовизму годі було й сподіватися на те, щоб він висунув зі свого середовища політичних керівників, котрі б заслуговували на довір'я мас і до того ж принаймні виглядали як національні діячі. Але тепер, коли Москва вирішила грати українською картою, КП(б)У могла розраховувати на боротьбистів. Цей союз, закріплений вступом останніх до комуністичної партії, засвідчив появу на політичній арені значної кількості партійців із національно-революційним, а не більшовицьким минулим. Відтоді КП(б)У мала, по суті, "два коріння" (за термінологією ранніх радянських істориків). Якщо у правлячій еліті Росії налічувалося лише кілька провідних фігур із небільшовицьким минулим, та й то на нижчих рівнях (наприклад, А. Вишинський), то в Україні ми бачимо екс-боротьбистів П. Любченка (пізніше зріс до посади голови Ради народних комісарів України) та багато інших, і серед них згадуваного вже Гринька, теж високопоставлену особу. Взагалі з-поміж ветеранів більшовицького руху неросійського походження можна знайти небагато українців, на відміну від, скажімо, поляків (Дзержинський, Косіор, Менжинський) і латишів (Рудзутак, Ейхе, Берзін). Що ж до тих ветеранів-українців, котрі займалися активною революційною діяльністю в центрі, то після переведення їх в Україну вони також виявляли тенденцію ставати на захист національної справи (Скрипник, Чубар). Цей момент багато в чому проявлявся і в поведінці східноєвропейських партійних діячів 4 0 -50-х років (наприклад, І. Надя, Т. Костова), котрі до повернення з СРСР на батьківщину вважалися абсолютно лояльними до Москви. Слід, однак, пам'ятати: така вільна діяльність небільшовицьких політичних організацій була можлива лише за тогочасної хаотичної ситуації. Крім того, ще не всі збагнули суть ленінізму. Протягом кількох років на законних підставах продовжували існувати нечисленні ліві некомуністичні партії (хоч це існування й було хитким і ненадійним), а в лавах самої комуністичної партії відкрито виникали найрізноманітніші угруповання. Стосовно ж України специфіка полягала в тому, що більшовицький режим тут підсилився за рахунок боротьбистів, які мали справжній зв'язок із місцевим населенням, але водночас були й носіями національних прагнень. Цей компроміс підтвердив просту думку: не можна взяти ані крихти реальної влади, не зіткнувшись із суперечливими наслідками. Нарада фактично міфічної на той час Комуністичної партії України, скликана поза межами республіки - в білоруському місті Гомель - у жовтні 1919 p., ухвалила реалістичну резолюцію (опублікована сімома роками пізніше). Її реалізм виявився в заяві, що нарада вважає можливим рух на південь й організацію радянської влади в Україні лише за наявності регулярних дисциплінованих військових частин немісцевого походження. Інакше й бути не могло, адже в той період серед членів КП(б)У українці все ще становили тільки 23 %. Численні відмінності в стилі радянського керівництва в Росії та Україні чи не найпоказовіше проявлялися в адмініструванні на селі. В період воєнного комунізму радянська влада спиралася тут в основному на комітети бідних селян (у Росії вони називалися "комітети бідноти", або комбіди, в Україні -"комітети незаможників", або комнезами). Члени комітетів добиралися з числа прокомуністично настроєних селян-бідняків і "сільських пролетарів". У Росії вони контролювали діяльність місцевих сільрад, а в Україні - повністю підміняли їх. Комітети були ліквідовані наприкінці 1918 p., але 9 травня 1920 p. відновлені - причому тільки в Україні! - із застереженням, що до них мають вступати лише незаможники. В інших радянських республіках залишалися тільки сільради. Останні також буди відновлені в Україні, однак тут комнезами знову одержали право оголошувати недійсним будь-який захід тої чи іншої сільради, виключати з її виконкому тих або інших членів або взагалі розпускати її та скликати нові вибори. Вони також користувалися повноваженнями на реквізицію харчових продуктів. Директивний лист ЦК КП(б)У пояснював особливу роль відновлених комнезамів тим, що "в українських селах влада фактично знаходиться в руках багатих селян, куркулів, які за своєю природою є непримиренними ворогами пролетарської революції... організовані та озброєні до зубів". І якраз комнезами повинні були організувати сільських бідняків, обеззброїти "куркулів" і ліквідувати "бандитизм". Провідні члени комнезамів, цієї опори партії на селі, були переважно неукраїнського походження (лише 22,7 % делегатів першого і 24,7 % - другого з'їздів комнезамів України розмовляли українською мовою). Але й це вважалося недостатнім для зміцнення радянської влади в сільській місцевості, й туди було виряджено ще кілька тисяч міських комуністів. Неабиякі труднощі виникали і в справі українізації суспільного життя. Прихильники українізації, бодай у сфері культури, навіть усередині партії не могли порозумітися зі своїми опонентами. Так, один із українських делегатів на XII з'їзді РКП(б) згадував слова "товариша з України, що обіймав дуже відповідальну посаду": "Я проїхав усю Україну, розмовляв із селянами й дістав, враження, що вони не хочуть української мови". А Раковський, який на той час уже видобув уроки з боротьби проти національно-визвольних рухів, у своєму виступі на тому ж з'їзді нарікав на "тяжкі часи", коли доводилося примушувати українські парторганізації "зрозуміти важливість національного питання"; в цьому питанні існують великі складнощі, бо ж чимало хто в Україні, а ще більше в Росії сприймає поточну національну політику партії як певну стратегічну дипломатичну гру. Й на підтвердження цього Раковський наводить думку "одного товариша": ми - країна, що минула національну стадію розвитку, ми - країна, де матеріально-економічна культура протиставляється національній культурі. Національна культура - це для відсталих країн по той бік барикади, для капіталістичних країн, а ми - комуністична країна. Значна частина більшовиків, і серед них такі ветерани, як Д. Лебідь, дотримувалися теорії "боротьби двох культур", в якій "пролетарська Росія" протистояла "селянській Україні"; отже, українізація не потрібна, оскільки російська культура має неодмінно перемогти. Вже на V конференції КП(б)У (17-20 листопада 1920 p.) один із найближчих соратників Леніна Зінов'єв з огляду на неминучий остаточний тріумф "розвинутішої російської мови" запропонував обмежити поширення української мови сільськими місцевостями, однак цю пропозицію було відкинуто. З даного питання протягом 1920-1921 pp. усередині партії точилася безперервна боротьба, й українські комуністи вперто намагалися втримати завойоване ними право (хай би й формальне) на здійснення культурної та мовної українізації. М. Скрипник, тоді найвидатніший більшовик на українському боці, керувався в цій боротьбі принципом (викладеним Затонським на Х з'їзді РКП(б) в березні 1921 p.), згідно з яким "необхідно витруїти з голів товаришів уявлення про радянську федерацію як федерацію обов'язково "російську", адже справа не в тому, що вона російська, а в тому, що вона радянська".

* * *

Третя радянська окупація України завершилася на початок березня 1920 p. Тимчасове захоплення поляками в травні 1920 p. більшої частини українських земель (включно з Києвом) стало останньою великою перервою в пануванні тут більшовиків. Регулярні українські бойові частини остаточно були розбиті червоними в листопаді 1920 p. Рештки перейшли в Польщу, де їх інтернували. Однак великі партизанські рейди здійснювалися аж до кінця 1921 p. Так, у квітні 1921 p. в Україні та Криму оперували загони чисельністю від 20-30 до 50 й навіть до 500 чоловік (без урахування анархістської армії Н. Махна, яка все ще налічувала у своєму складі 10-15 тис. бійців). За радянськими джерелами, після розгрому головних антикомуністичних сил в Україні ще кілька років діяли незначні партизанські групи (про це йтиметься і в наступному розділі). Та все це вже не могло зарадити справі. Головне було зроблено: Кремль успішно приєднав до своїх володінь першу незалежну східноєвропейську державу. Але спроба вчинити це саме з Польщею в 1920 p. зазнала невдачі. Якби ж сталося інакше, напевно знайшлися б такі, хто, відкидаючи саму думку щодо простого збігу історичних обставин, переконливо обґрунтовував би природність віддавнього панування Москви над Польщею (перерваного лише кількома роками незалежності останньої). Таким чином, у 1918-1920 pp. в Україні один за одним існували три радянських уряди, й кожний із них з'являвся одразу після вторгнення Червоної армії. Перших два втекли під натиском іноземних окупаційних військ (котрі конкурували між собою у прагненні запровадити контроль над Україною), але це відбувалося не раніше, ніж радянська влада доводила свою цілковиту нездатність добитися підтримки з боку місцевого населення. Аж лише з третьої спроби Ленін та більшовики нарешті зрозуміли: без серйозних - або принаймні таких, що виглядали б серйозно - поступок українському національному рухові всі їхні намагання завоювати Україну не матимуть надійного підґрунтя. Усвідомивши, наскільки важливо не ображати національні почуття, Ленін надалі твердо дотримувався цього принципу й виступав проти Сталіна та інших, коли вважав, що вони поводяться як неприховані великоруські шовіністи. Саме з цих міркувань Україні й було даровано так звану "незалежність". Протягом наступних десяти років Україна користувалася досить широкою свободою в питаннях мови та культури, й предметом турботи її урядів було стежити, щоб політичні акції Москви не здійснювалися тут аж надто брутально та відверто. Однак навколо всіх цих проблем і далі не вщухала вперта боротьба, й було ясно, що значна частина партії, як і до цього, вважала українські національні почуття фактором, котрий послаблює СРСР, а прагнення українців до незалежності - не до кінця придушеним. Поділяючи ці переконання, Сталін дочекався слушної нагоди й розпочав вад українським народом нечувано жорстоку розправу.

* * *

Третя радянська окупація України завершилася на початок березня 1920 p. Тимчасове захоплення поляками в травні 1920 p. більшої частини українських земель (включно з Києвом) стало останньою великою перервою в пануванні тут більшовиків. Регулярні українські бойові частини остаточно були розбиті червоними в листопаді 1920 p. Рештки перейшли в Польщу, де їх інтернували. Однак великі партизанські рейди здійснювалися аж до кінця 1921 p. Так, у квітні 1921 p. в Україні та Криму оперували загони чисельністю від 20-30 до 50 й навіть до 500 чоловік (без урахування анархістської армії Н. Махна, яка все ще налічувала у своєму складі 10-15 тис. бійців). За радянськими джерелами, після розгрому головних антикомуністичних сил в Україні ще кілька років діяли незначні партизанські групи (про це йтиметься і в наступному розділі). Та все це вже не могло зарадити справі. Головне було зроблено: Кремль успішно приєднав до своїх володінь першу незалежну східноєвропейську державу. Але спроба вчинити це саме з Польщею в 1920 p. зазнала невдачі. Якби ж сталося інакше, напевно знайшлися б такі, хто, відкидаючи саму думку щодо простого збігу історичних обставин, переконливо обґрунтовував би природність віддавнього панування Москви над Польщею (перерваного лише кількома роками незалежності останньої). Таким чином, у 1918-1920 pp. в Україні один за одним існували три радянських уряди, й кожний із них з'являвся одразу після вторгнення Червоної армії. Перших два втекли під натиском іноземних окупаційних військ (котрі конкурували між собою у прагненні запровадити контроль над Україною), але це відбувалося не раніше, ніж радянська влада доводила свою цілковиту нездатність добитися підтримки з боку місцевого населення. Аж лише з третьої спроби Ленін та більшовики нарешті зрозуміли: без серйозних - або принаймні таких, що виглядали б серйозно - поступок українському національному рухові всі їхні намагання завоювати Україну не матимуть надійного підґрунтя. Усвідомивши, наскільки важливо не ображати національні почуття, Ленін надалі твердо дотримувався цього принципу й виступав проти Сталіна та інших, коли вважав, що вони поводяться як неприховані великоруські шовіністи. Саме з цих міркувань Україні й було даровано так звану "незалежність". Протягом наступних десяти років Україна користувалася досить широкою свободою в питаннях мови та культури, й предметом турботи її урядів було стежити, щоб політичні акції Москви не здійснювалися тут аж надто брутально та відверто. Однак навколо всіх цих проблем і далі не вщухала вперта боротьба, й було ясно, що значна частина партії, як і до цього, вважала українські національні почуття фактором, котрий послаблює СРСР, а прагнення українців до незалежності - не до кінця придушеним. Поділяючи ці переконання, Сталін дочекався слушної нагоди й розпочав вад українським народом нечувано жорстоку розправу.

3. Революція, селянська війна та голод 1917-1921 рр

На початок 1917 р. селяни Російської імперії вже володіли (або орендували) землею, загальна площа якої в чотири рази перевищувала володіння інших власників (зокрема "настирливих городян", частка котрих у 1911 р. становила вже понад 20 %). 89 % засіяної орної землі зосереджувалося в селянських руках. Крах старого режиму в лютому 1917 р. спричинився до насильного захоплення селянами великих маєтків. У 1917 р. вони відібрали 43,2 млн га землі у 110 тис. поміщиків і 56 млн га - у 2 млн заможних селян (що їх правильніше було б назвати дрібними панами, оскільки пересічний розмір їхніх земельних ділянок досягав 28 га). Протягом 1917-1918 рр. площа всієї споживної землі, зосередженої в селянських володіннях (у 36 губерніях, стосовно яких існують певні відомості), зросла від 80 до 96,8 %, а середня площа селянського господарства - приблизно на 20 % (в Україні - навіть майже удвічі). В період між 1917 та 1919 рр. чисельність безземельних селян скоротилася майже наполовину, а володільців господарств площею понад 10 десятин - більш ніж на дві третини. Отже, на селі відбувався процес майнового "вирівнювання". 8 листопада 1917 р., одразу ж після здобуття влади більшовиками, було оголошено декрет про землю. Він відбивав селянські вимоги, оприлюднені есерами, тож його прийняття було свідомим тактичним маневром Леніна, котрий прагнув заручитися підтримкою селян. Згідно з декретом, земельне питання могли вирішити тільки Установчі збори (згодом розігнані більшовиками одразу після скликання - в січні 1918 р.); водночас стверджувалося, що "найсправедливішою розв'язкою" буде передання всієї землі, включно з державною, у володіння всіх, хто працює на ній, і що форми земельного володіння мають вільно визначатися на місцях. У своїй промові на нараді делегатів комітетів бідноти центральних губерній (8 листопада 1918 р.) Ленін так пояснив маневр із прийняттям декрету. "Ми, більшовики, були противниками [цього] закону... Але все-таки ми його підписували, тому що ми не хотіли йти проти волі більшості селянства... Ми не хотіли нав'язувати селянству чужої йому думки про нікчемність зрівняльного поділу землі. Ми вважали, що краще, коли самі трудящі селяни власним горбом, на власній шкурі побачать, що зрівняльна дільба - безглуздя... І тому ми допомагали поділові землі, хоч і усвідомлювали, що не в ньому вихід". Декрет про "усуспільнення" землі від 19 лютого 1918 р. наголошував на позитивних сторонах колективізації, але був присвячений в основному проблемі розподілу землі у відповідності до декрету від 8 листопада. У цей час на передній план знову висунулися сільські громади: більшовики дозволили їм займатися перерозподілом панської та іншої землі, вважаючи, мабуть, що їхні функції можна обмежити тільки цим заняттям, а всі інші питання адміністрування на селі візьмуть на себе Ради. На ділі ж саме громади зосередили у своїх руках майже все керівництво місцевими справами. Реанімація громади супроводжувалася принаймні частковим руйнуванням "столипінського" селянства як соціального прошарку: тих заможних одноосібників, що вже відокремилися, тепер нерідко силоміць примушували повертатися до громади. Індивідуальні господарства - ферми чи хутори, тобто сільця з кількох ферм, часто були досить великими або багатими для того, щоб класифікувати їхніх власників як куркулів (що й робилося за поспіхом зліпленими постановами). В Сибіру та Україні, де хутори переважали над садибами фермерського типу, значна кількість хуторів поки що вціліла, але загалом по країні за станом на 1922 р. їх залишилося менше половини (хоч пізніше, коли проблема продуктивності сільського господарства виявилася важливішою за доктринальні міркування, влада навіть почала певною мірою заохочувати фермерський метод). Урешті-решт процес повернення до общинної системи завершився успіхом. Напередодні Жовтневої революції до складу громад входило близько 50 % селянських господарств (дані із 47 губерній європейської частини), а в 1927 р. - уже 95,5 %. Це аж ніяк не прискорило наближення "соціалізму", оскільки громада уособлювала віковічну аграрну відсталість. Останнє, втім, не дуже-то й хвилювало більшовиків, бо ж, з їхнього погляду, куди важливішим було інше - справжня селянська організація. А громада стала бастіоном проти поширення комуністичних ідей. Логіка тут проста; "чорний переділ" містив у собі загрозу того, що селяни, взявши в свої руки панську власність, повернуться спиною до ідей соціалізму. З цього приводу Ленін висловився на засіданні ВЦВК 29 квітня 1918 р. так: "...Дрібні хазяйчики, дрібні власники готові нам, пролетарям, допомогти скинути поміщиків і капіталістів. Але далі у нас шляхи з ними різні. (...) І тут нам з цими власниками, з цими хазяйчиками доведеться вести найбільш рішучу, нещадну боротьбу". Виходячи з ленінських настанов, більшовики в травні 1918 р. дійшли висновку: початкова стадія союзу із селянством в цілому закінчилася й тепер можна всерйоз приступати до соціалістичних перетворень. При цьому Ленін уважав: якщо кількасот тисяч дворян могли управляти Росією, то це ж саме можуть зробити кількасот тисяч комуністів. Ця проста й ясна формула переконувала більше, ніж будь-який схоластичний класовий чи соціальний аналіз. Загальне зменшення - в уявленні більшовиків - ролі селянства знайшло відображення в прийнятій у липні 1918 р. новій радянській конституції, за якою значно перерозподілялося - на користь робітників і на шкоду селянам - співвідношення голосів при виборах депутатів Рад (один робітник від 25 тис. виборців і один селянин - від 125 тис., що становило пропорцію 1:5). Через це будь-яке голосування - особливо на виборах до центральних радянських органів, де порушення рівноваги проявлялося з найбільшою очевидністю, - не відбивало реальної розстановки сил. Ясна річ, витримана в марксистському дусі конституційна норма не могла не погіршити відносин із селянством, однак її автори пішли на це свідомо. Головним для більшовиків у розгортанні нової соціалістичної фази на селі було досягнення спілки з бідним селянином і "сільським пролетарем" проти "куркуля" з одночасною нейтралізацією "середняка" (хоч у критичний період громадянської війни середняк знову став "союзником"). Ця схема виглядала цілком задовільно як класова доктрина, однак на шляху впровадження її в життя повсякчас виникали численні труднощі. Передусім, куркуль в образі заможного селянина-експлуататора, проти якого решта селян мала вести війну, ставав тепер чи не міфічною фігурою. І справді, лихварство й позичання грошей під заставу (нагадаємо, основні заняття куркуля як такого) тепер заборонялися законом і майже зникли з практики сільського життя. А проте це не вберегло "куркуля" від розправи. "Перший удар" по ньому завдали влітку 1918 р., коли кількість "куркульських" господарств зменшилася на дві третини. Було експропрійовано 50 млн га землі (понад 60 % "куркульських" володінь). У серпні 1918 р. Ленін говорив про два мільйони "експлуататорів-куркулів", а в квітні 1 9 20 р. уже тільки один мільйон "експлуатував працю інших". Відняття у "куркулів" землі та майна з наступним перерозподілом тривали (принаймні в Україні) до середини 1923 р., і можна бути певним: ця доля не минула нікого з тих, кого можна було зарахувати до "куркулів" на будь-яких, хай би й дуже сумнівних, підставах. Але ще непевнішим було становище "сільського пролетаріату" - найслабкішого елементу на селі, якого з точки зору реального внеску у матеріальне виробництво годі було й порівнювати з міськими робітниками. Серед "сільських пролетарів", за визнанням самих комуністичних авторів, були й ледарі, й п'яниці, взагалі ті, хто не користувався ніякою повагою. Отже, там, де Столипін робив ставку на сильних, міцних, Ленін ставив на слабких, нікчемних. Однак у нього просто не було іншого вибору, адже більшовики практично не мали на селі ніякої опори. Напередодні революції до їхньої партії належали тільки 494 селянина, а в селах існували всього чотири партосередки. З огляду на все це комуністичні лідери наполягали на розгортанні в селах класової боротьби (якої фактично не існувало). Так, у своєму зверненні до ВЦВК (травень 1918 р.) Свердлов заявив: "Ми повинні якнайсерйозніше поставити перед собою проблему поділу села на класи, створення в ньому двох протилежних і ворожих таборів, підмовляючи найбідніші прошарки населення проти куркульських елементів, розпочавши там таку ж саму класову боротьбу, як і в містах, - лише тоді ми досягнемо в селах того, чого ми добилися в містах" (цит. за газ. "Знамя труда" від 16 травня 1918 р.). Боротьба справді була розпочата, - люта від самого початку, вона лютішала з кожним днем. Ішлося бо не просто про боротьбу бідняків проти багатіїв - набагато важливішою за класові суперечності тепер виглядала проблема позбавлення селян права вільно продавати своє зерно. Тобто держава прагнула запровадити свій всеосяжний контроль над запасами хліба в країні. Декрет від 9 травня 1918 р. про монополію на харчові продукти надав повноваження Наркоматові продовольства реквізувати у селян усе зерно понад визначений самим же Наркоматом прожитковий мінімум. При цьому додавалося: йдеться про зерно "в руках куркулів". Тож декрет закликав усіх працюючих селян, котрі не мали власного майна, негайно об'єднатися для "нещадної боротьби" проти "куркулів". Декрет же від 27 травня уповноважував Наркомат продовольства організувати спеціальні "продовольчі загони" з надійних робітників для примусового вилучення хліба. В період із липня 1918 р. до початку 1920 р. чисельність особового складу цих загонів зросла з 10 тис. до 45 тис. Про їхню "діяльність" можна довідатися, наприклад, зі слів Леніна, який на різних засіданнях і мітингах згадував про свавільні арешти, побиття людей, безпричинні погрожування смертю, пияцтво тощо. Декрет від 27 травня визначав "надлишок" зерна в розмірах, удвічі більших за "селянські потреби", але січневий декрет 1919 р. про реквізицію харчових продуктів уже виходив із "потреб держави". Так під приводом охорони державних інтересів узаконювалося пограбування селянина, причому незалежно від того, чи залишалося йому хоч що-небудь на життя. В 1921 р. Ленін визнав (у праці "Про продовольчий податок"): "...Ми фактично брали від селян всі надлишки і навіть іноді не надлишки, а частину необхідного для селянина продовольства." Про методи "роботи" продовольчих загонів розповідається, зокрема, у книзі радянського дослідника В. Андреєва "Под знаменем пролетариата" (М., 1981). Спершу продзагонівці відбирали зерно у тих, кого запідозрювали в його приховуванні, а решту селян не зачіпали. Незабаром, однак, з'ясувалося, що "без тиску з боку односельчан [куркулі] відмовлялися віддати залишки і, більше того, переховували частину зерна у бідняків, обіцяючи їм винагороду". По суті, сільську солідарність так і не вдалося порушити. Для розгортання нової класової війни декретом від 11 червня 1918 р. були створені комбіди (про них ми вже згадували). За ленінським визначенням, вони знаменували собою перехід від атаки на систему великого приватного землеволодіння до початку соціалістичної революції. На підставі статистичних даних, зібраних на місцях, можна зробити висновок, що комбіди лише трохи більше, ніж наполовину, складалися із селян будь-яких категорій. У 1919 р. в етнічній Росії вони розчинилися в сільських Радах, за складом подібних до них. Актив і комітетів, і Рад фактично становили міські комуністи, - в той час понад 125 тис. робітників-партійців були направлені в села для зміцнення тамтешніх парторганізацій (у кожному своєму публічному виступі Ленін спочатку агітував, а потім оголошував про відрядження до сіл з обох російських столиць "тисяч і тисяч" "політичне розвинутих" робітників, які мали очолювати продзагони та комбіди). За допомогою всіх перелічених заходів владі попре байдужість основної маси селян (і в тому числі найбідніших) удалося створити собі в сільській місцевості щось подібне до соціальної опори. В міру загострення тут антагонізмів банди сільських люмпенів - за підтримки комуністів та озброєних міських зайд - почали вбивати та грабувати. А наприкінці серпня 1918 р. Ленін запропонував брати в кожному районі 25-30 заложників, які б власним життям відповідали за збір хліба, а також винагороджувати донощиків частиною реквізованого зерна. За підрахунками В. Андреєва, в 1919 р. у селян було вилучено 15-20 % виробленої ними продукції, а в 1920 р. - до З0 % (декретом від 5 серпня 1919 р. примусові заготівлі поширювалися вже й на продукцію з присадибних ділянок). Все це нерідко пояснюють умовами "воєнного комунізму", - мовляв, така політика була викликана надзвичайним станом, що склався в ході громадянської війни. Однак це зовсім не так. На час появи перших зі згадуваних декретів громадянська війна фактично ще не розпочалася. Справа в іншому, приступаючи в червні 1918 р. до запровадження державної монополії на запаси хліба, Ленін розглядав її (за формулюванням із Ленінової промови на мітингу в Сокольницькому клубі 21 червня 1918 р.) "як один з найважливіших засобів поступового переходу від капіталістичного товарообміну до соціалістичного продуктообміну". Тобто політика воєнного комунізму була аж ніяк не "воєнним", а суто ідеологічним заходом у намаганнях створити новий правопорядок, негайно перетворити тодішнє суспільство на довершене соціалістичне. Ясна річ, такий курс швидко зазнав цілковитого краху, й Ленін відверто визнав це. Щодо "спроби добитися комунізму відразу" він наголошував у своїй праці "Нова економічна політика і завдання політосвіт" (жовтень 1921 р.): "...Наша попередня економічна політика, якщо не можна сказати: розраховувала... то до певної міри припускала, - можна сказати, без розрахунку припускала, - що станеться безпосередній перехід старої російської економіки до державного виробництва і розподілу на комуністичних началах". І ще: "...Ми вирішили провести безпосередній перехід до комуністичного виробництва і розподілу... думаючи, що без періоду соціалістичного обліку і контролю підійти хоча б до нижчого ступеня комунізму не можна". Стосовно ж реквізицій сільської продукції думка більшовицького лідера була така: "...Ми зробили ту помилку, що вирішили провести безпосередній перехід до комуністичного виробництва і розподілу. Ми вирішили, що селяни за розверсткою дадуть потрібну нам кількість хліба, а ми розверстаємо його по заводах і фабриках, - і вийде у нас комуністичне виробництво і розподіл". Радянський економіст того періоду Л. Кріцман уважав, що воєнному комунізмові бракувало планування, що під час його дії будь-яка проблема розглядалася як ударне, першочергове завдання. Це неминуче мало викликати господарську анархію. З особливою силою вона виявилася у системі примусової заготівлі хліба - єдино можливій за таких умов (хоч Микола Бухарін у своїй праці "Економіка перехідного періоду" твердив за дивною логікою, нібито насильство щодо селянства не можна вважати "примусом у чистому вигляді", оскільки, мовляв, воно (селянство) заступає шлях загальному економічному розвитку; Ленін прокоментував це так "Дуже добре"). У широкому розумінні соціалізм уявлявся як централізація, планування та скасування грошей. Тож створювана система якраз і була системою націоналізованої промисловості й фінансів і примусової заготівлі зерна (під всеосяжним контролем надцентралізованого урядового апарату). Партія, починаючи від Леніна й кінчаючи низовими працівниками, розглядала такий стан речей не просто як соціалізм, а навіть як комунізм. Справді, Ленін на певному етапі вважав реквізиції квінтесенцією соціалізму і гадав, що безпосередні стосунки між державою та селянами є соціалістичними, а ринкові відносини - капіталістичними. Один із найдивовижніших висновків із цієї посилки полягав у тому, що соціалізм чи соціалістичні відносини можна запровадити незалежно від будь-якої колективізації селянства, - досить було просто ліквідувати ринок. Однак тут логічно поставала проблема: яким же чином одержувати хліб від селянина, не купуючи його? В міру наближення до колективізації 1930 р. ця проблема дедалі більше актуалізувалася, причому не стільки в соціальному плані (питання колективної власності та праці), скільки в аспекті вироблення заходів, котрі б позбавили селянина будь-якої можливості приховувати свою продукцію від держави. Тим часом у 1918-1921 рр. організовувалися щедро субсидовані колективні господарства, однак вони були нечисленні й неефективні. Ленін зневажливо називав їх "богадільнями". Певну кількість колишніх великих панських маєтностей було перетворено на державні підприємства - радгоспи, їх уважали найвищою формою соціалістичного сільського господарства - справжніми сільськими фабриками. Згідно із законом про соціалістичне володіння землею від 14 лютого 1919 р., призначення радгоспів полягало у створенні умов для повного переходу до комуністичного сільського господарства. Але вони не були ні ефективними, ні популярними, незважаючи на численні державні привілеї та пільги. Радгоспи й колгоспи не відігравали ніякої реальної ролі й під час воєнного комунізму, й після нього. Що ж до модернізації сільського господарства в більш віддаленому майбутньому, то тут великі надії покладалися на трактор. Ленін у 1919 р. зауважував: 100 тис. тракторів перетворять селян на комуністів. По закінченні громадянської війни політика воєнного комунізму не послабилася. Навпаки, запроваджувалися нові утопічні заходи. Так, відтепер користування засобами комунікації й помешканнями ставало безплатним. Планувалися скасування грошей, ліквідація Центрального банку. Наприкінці 1920 р. були націоналізовані останні малі підприємства. Одночасно посилилося втручання держави в селянські справи - у вигляді директив, які культури треба вирощувати. В березні 1921 р., в розпалі Кронштадтського повстання, Ленін на Х з'їзді партії все ще доводив, нібито заміна реквізицій хліба вільною торгівлею неминуче призведе до білогвардійського режиму, тріумфу капіталізму, цілковитої реставрації старого ладу. І закликав до чіткого усвідомлення цієї "політичної небезпеки". Під час громадянської війни селяни так само мало покладалися на білих, як і на більшовиків. Генерал Денікін - дивно, але цей факт визнає навіть "Большая Советская Энциклопедия" - був прихильником не самодержавства й великих землевласників, а конституційних демократів (кадетів). Однак відсутність єдності між білими надавала підстави для обвинувачень їх у прагненні до повернення панів (чого деякі з них справді бажали). Більше того: Денікін стояв за "єдину й неподільну Росію" та відмовився визнати існування українців як народу. Ще один фатальний політичний прорахунок денікінського й більшості інших антирадянських режимів полягав у їхньому ставленні до гострої аграрної проблеми: нагальна потреба будь-якого тодішнього уряду чи армії в хлібі з неминучістю спонукала їх до вжиття стосовно селянства примусових заходів (або, інакше кажучи, до позаринкового курсу). Це було властивим для всіх білих режимів, котрі існували перед П. Врангелем. Саме він першим із антибільшовицьких діячів почав покладатися на ринкові відносини та вільну торгівлю зерном. Це відіграло велику роль у тому, що коли Врангель на чолі свого невеликого війська (котре до того нерідко зазнавало поразок) здійснив у 1920 р. відчайдушний прорив із Криму в Україну, там до нього приєдналася велика кількість добровольців. І все ж загалом громадянська війна була тільки змаганням між двома добре озброєними, але непопулярними в народі відносно невеликими групами - більшовиками та білими. На нашу думку, вона не заслуговує на ту підвищену увагу, якою користується, адже це - звичайна війна між організованими арміями під керівництвом вищого командування, між урядами-суперниками, війна за оволодіння ключовими позиціями в державно-політичному житті, головними містами тощо, її кампанії та битви цілковито ясні, значення її в очах світу очевидне, хоч і драматичне. А за своїм розмахом, кількістю жертв і впливом на суспільний розвиток громадянська війна поступалася всеосяжній і загальномасштабній селянській війні 1918-1922 рр., котра тривала навіть довше за першу. М. Подвойський так описує становище в країні в 1921 р., після відступу білих: "Центральна частина РСФРР майже повністю оточена селянськими повстаннями, від Махна на Дніпрі до Антонова на Волзі". Селянські повстання вирували також в Білорусії, Сибіру, Карелії, на Кавказі, в Середній Азії. Вже в період від липня до листопада 1918 р. офіційна статистика зафіксувала в Радянській республіці 108 "куркульських бунтів". Протягом 1918 р. тільки в 20 районах Центральної Росії відбулося не менше 245 значних "антирадянських повстань", а за сім місяців 1919 р. приблизно на третині території, контрольованої більшовиками, - 99. У багатьох районах убивали уповноважених із реквізиції харчів. На місце злочину прибувала каральна експедиція, яка страчувала кількох селян і заарештовувала решту. Після цього туди виряджали нового уповноваженого з помічниками, але й цих через день чи два знищували. Карателі знову вирушали на завдання й так далі. Ці дрібні сутички нерідко переростали у великі повстання, учасники яких (їх називали "зеленими") становили не меншу небезпеку, ніж білі чи поляки. Методи боротьби Леніна проти повстанців із граничною відвертістю висловлені в його записці до одного з провідних комісарів Червоної армії (цитуємо за Л. Троцьким): "Чудовий план. Скінчіть його з Дзержинським. Під маскою "зелених" (ми звалимо це на них пізніше) ми просунемося вперед на 10-20 верст і вішатимемо куркулів, священиків і панів. Нагорода: 100 тис. крб за кожного повішеного". На початку 1919 р. спалахнуло велике повстання в Поволжі, а в 1920 р. тут же - ще одне. Влітку 1919 р. російська селянська "армія", сформована у Фергані (Середня Азія) для боротьби з місцевими мусульманами, об'єдналася з ними проти червоних. Із Північного Кавказу урядовці повідомляли про справжні повстанські армії, які знищили кілька більшовицьких дивізій. У лютому 1921 р. повсталі вірмени здобули свою національну столицю - Єреван. У січні 1921 р. в Західному Сибіру повстали 55-60 тис. селян. Поширивши свою владу на більш ніж 12 районів, вони перерізали комунікації й завоювали кілька міст, і між ними такі значні, як, наприклад, Тобольськ. 19 серпня 1920 р. розпочалося знамените повстання Антонова. Воно охопило більшу частину Тамбовської губернії й суміжні території. Серед його учасників налічувалося понад 40 тис. селян. З'їзд тамбовських повстанців ухвалив програму знищення радянської влади, скликання Установчих зборів із рівним представництвом різних соціальних груп, передання землі тим, хто її обробляв (подібні документи підготували й повстанці Поволжя, які також закликали до передання влади народові "без поділу на класи чи партії"). На антоновців неможливо було навісити ярлик "куркулів", оскільки навіть за офіційними повідомленнями від 25 до 80 % їхнього складу становили незаможники та середняки. Протягом кількох місяців більшовики не могли проти них нічого вдіяти, й лише в травні 1921 р. повстання було повністю придушене регулярними військами під командуванням М. Тухачевського (але ще десь до середини 1922 р. в цьому районі продовжували діяти розрізнені групи). Лють карателів не знала меж: вони знищували цілі села, як це згодом нацисти вчинили з чеським селом Лідіце. В Україні широкого розголосу набуло велике повстання під проводом Григор'єва. 20 тис. його учасників мали у своєму розпорядженні 50 гармат і навіть шість бронепоїздів. На думку радянських істориків, саме це повстання перешкодило запланованому вторгненню Червоної армії в Румунію на допомогу Угорській Радянській республіці Бели Куна. Однак серед численних українських повстанських загонів найбільше уславилося з'єднання анархіста Н. Махна. В певний момент воно налічувало до 40 тис. бійців. Якийсь час існував союз селянського вождя з червоними проти білих, та після січня 1920 р. махновці протягом восьми місяців запекло билися з більшовиками. Слідом за коротким відновленням цього союзу в жовтні та листопаді 1920 р. (з метою розбити спільними силами Врангеля) аж до серпня 1921 р. знову тривали бої між повстанцями та червоними. Махно так пояснював привабливість для селян анархізму: вони були проти пана й багатого куркуля, але також і проти політичної й адміністративної влади державних урядовців. Детальніший аналіз цього явища пропонує роман Б. Пастернака "Доктор Живаго": "Селяни повстали, без кінця відбуваються повстання. Ви скажете, що вони неперебірливо борються як з червоними, так і з білими, хто б не був при владі, що вони просто виступають проти будь-якої офіційної влади, бо не знають, чого хочуть. Дозвольте мені не погодитися. Селянин дуже добре знає, чого хоче, краще, ніж ви чи я, але він хоче чогось цілком відмінного. Коли розпочалася революція, вона пробудила його, і він тоді вирішив, що це було здійснення його мрій, його давніх мрій жити анархічно на своїй власній землі працею своїх рук, цілком незалежно й не відчуваючи себе зобов'язаним нікому ні в чому. Але замість цього він побачив, що лише проміняв старе гноблення царської держави на нове, куди жорстокіше ярмо революційної наддержави. Тож чи слід дивуватися, що села неспокійні, що вони не можуть вгамуватися!.." Григор'єв і Махно не були, звісно, єдиними українськими "бунтівниками". Наприклад, батько Зелений очолював велике повстання на Київщині. Було також багато інших. У лютому 1921 р. ЧК повідомляла про 118 значних повстань в Україні. Стосовно ж дрібних інцидентів, то лише протягом чотирьох днів у квітні того ж року чекісти рапортували про групу з 10 осіб, які відібрали зерно й убили урядовця в Подільській губернії, про загін із 50 озброєних кулеметами вершників на Полтавщині, котрі атакували цукроварню, вбили п'ять сторожів й забрали 18 коней, 306 тис. крб і дві друкарські машинки, про загін чисельністю в 200 вершників у Харківській губернії, що напав на залізничну станцію й до підходу бронепоїзда устиг знищити 26 червоноармійців. Партизанська боротьба в Україні точилася ще тривалий час. Так, у Лебединському повіті Сумської губернії аж до 1928 р. активно діяв повстанський загін, інший загін кількістю понад 20 чоловік до того самого року оперував поблизу Білої Церкви на Київщині. Такі ж повідомлення надходили і з інших регіонів колишньої імперії, особливо з Північного Кавказу й Середньої Азії. Дуже знаменний факт до Антонова, окрім селян, приєднувалися також робітники ("включаючи кілька залізничників", як зазначалося в офіційному документі). Ми не маємо наміру аналізувати тут робітничий рух, але в даному випадку для нас цікаво, що робітники теж почали виступати проти комуністів. Ще в 1918 р. відбулися великі робітничі страйки й демонстрації, навіть у Петрограді, а в багатьох містах Уралу ліві есери збурили проти більшовиків "відсталі елементи" з числа фабричних робітників. В Іжевську виникла 30-тисячна "Іжевська народна армія", котра згодом приєдналася до Колчака. Більше того: за офіційними радянськими джерелами, робітники висували "чисто селянські" вимоги, наприклад, щодо скасування примусових реквізицій продукції селянського виробництва. Ще зловіснішим (з точки зору більшовиків) виглядало зниження надійності Червоної армії. Число дезертирів і тих, хто ухилявся від призову на військову службу, становило пересічно 20 % її особового складу (а в деяких місцевостях навіть до 90 %). Восени 1920 р. в одній тільки Тамбовській губернії налічувалося 250 тис. червоноармійців-дезертирів. У березні 1919 р. військова бригада в Білорусії, рекрутована головним чином із російських селян Тульської губернії, приєдналася до місцевих селянських повстанців. Разом вони утворили тут "народну республіку". Командир Червоної армії Сапожков у липні 1920 р. очолив виступ у Поволжі 2700 вояків. Після загибелі Сапожкова керівництво перейняв Сєров, і під його проводом загін активно діяв ще два роки й навіть захопив кілька міст. Ще в січні 1922 р. він налічував у своєму складі 3000 чоловік. У грудні 1920 р. інший командир Червоної армії - Вакулін підняв повстання в Донській області. Чисельність його бійців швидко зросла з 500 до 3200, а після загибелі Вакуліна його наступник Попов за станом на березень 1921 р. мав у своєму розпорядженні вже 6000 чоловік. У лютому 1921 р. бригада Першої кінної армії, що користувалася особливою ласкою Сталіна, на чолі зі своїм командиром Маслаком перейшла на бік Махна. Але найкритичніша ситуація склалася під час повстання на Кронштадтській військово-морській базі 2 березня 1921 р. Повстанці добре розуміли селянські вимоги. У газеті "Известия ВРК" від 16 березня 1921 р. вони підкреслювали: "В обмін за майже повністю реквізоване зерно, за конфіскованих корів та коней вони (селяни - Ред.) одержали наскоки ЧК і каральні команди". Як заявив Троцький на XV конференції ВКП(б) в 1926 р., в Кронштадті селянин-середняк розмовляв із радянським урядом крізь дула морських гармат. З огляду на все сказане вище зовсім не дивно, що 15 березня 1921 р. Ленін визнав на Х з'їзді РКП(б): "Ми ледве тримаємося".

* * *

Про руйнівність селянської війни у висвітлювані часи можна судити з таких цифр. Навіть із радянських офіційних даних зрозуміло, що в 1918-1920 рр., напередодні великого голоду 1921-1922 рр. (який забрав до 5 мли людських життів), у цілому загинуло понад 9 млн чоловік, - без урахування 2 млн убитих у першій світовій війні, а також налічувалося приблизно 1 млн біженців (за Франком Лорімером). Кількість померлих у 1918-1923 рр. від висипного й черевного тифу, дизентерії, холери становила, вочевидь, близько 3 млн (головним чином від висипного тифу). Чимало з цих жертв сталося під час голоду або було віднесено на його рахунок. Однак навіть якщо ми візьмемо лише 2 млн померлих від хвороб у 1918-1920 рр., то залишається 7 млн, котрі в ці роки загинули не своєю смертю. У книжці "Войны и народонаселение Европы" (М., 1960) радянський автор В. Урланіс визначає кількість убитих з обох сторін у громадянській війні приблизно в 300 тис. чоловік (включно з поляками та фіннами). Додамо сюди масові вбивства, розстріли полонених тощо, але й тоді навряд чи одержимо цифру в 1 млн (що справді виглядає зависокою). Інші 6 млн - це жертви голоду та селянської війни. Серед останніх, звичайно, переважали чоловіки. Перепис 1926 р. засвідчив: на той час в СРСР чоловіків було на 5 млн менше, ніж жінок (це в основному стосується вікової групи 25-65 років). Отже, крім 2 млн жертв першої світової та 1 млн (або менше) - громадянської воєн, можна назвати ще близько 2 млн (або й більше) чоловіків і жінок, що померли від інших причин, тобто майже повністю в селянській війні. Далеко не всі вони полягли в боях, бо ж само собою зрозуміло, що за тих конкретно-історичних умов кількість страчених не поступалася кількості вбитих від час воєнних дій. Так, М. Лацис згадує у своїй книжці "Два года борьбы на внутреннем фронте" (М., 1920), що в ході придушення кількох повстань загинули 3057 повстанців, а 3437 розстріляли пізніше. Ясна річ, наведені нами статистичні дані щодо жертв селянської війни досить приблизні. Але й у такому вигляді вони яскраво свідчать про розмах і тривалість селянського опору, а також про рішучість повстанців будь-що обстояти свій спосіб життя й перешкодити запровадженню більшовицької системи реквізицій.

* * *

Наслідки подій 1918-1921 рр. уповні можна порівняти з результатами Тридцятилітньої війни в Німеччині. Під час першої світової війни мільйони царських підданих - так само як і кожної іншої великої європейської держави - пішли на фронт, з якого селянська більшість солдатів повернулася додому з метою захоплення панської землі і знищення великих землевласників як класу. Однак усе це загалом не дуже відчутно струснуло тогочасне суспільство. Навпаки, перерозподіл землі сконсолідував і ще більше зміцнив селянські маси. Справжня дезинтеграція їх відбулася вже в ленінський період. Значні зміни сталися в демографічній і соціально-політичній ситуаціях. Велика кількість людей загинула або емігрувала, мільйони інших переїжджали з місця на місце, тікаючи, за словами Майкла Конфіно, "з однієї враженої голодом місцевості до іншої, з одного театру воєнних дій до іншого". А тим часом господарство країни попросту розвалилося. Як ми зазначали вище, економічна політика комуністів на селі вела до деградування останнього. Заможніших селян або грабували шляхом конфіскації майна, або знищували фізично, а на більшій частині орних земель повернулися до старої трипільної системи - там, де вона була вже відмерла. Проте куди страшнішу загрозу з огляду на свої найближчі наслідки приховував у собі загальний хаос. Сільське господарство почало занепадати лише в 1919 р., а вже на початок 1922 р. поголів'я робочих коней зменшилося порівняно з 1916 р. на 35,1 %, великої рогатої худоби - на 24,4, свиней - на 42,2, овець і кіз - на 24,8 % (підрахунки Н. Ясного за різними радянськими джерелами). В 1913 р. вживали близько 700 тис. т добрив, а в 1921 р. - тільки до 20 тис. Загальна посівна площа скоротилася від 85,6 млн га в 1916 р. до 53,2 млн у 1922 р. В період між 1909-1913 і 1921 рр. урожай зернових (разом із картоплею) зменшився приблизно на 57 %. У деяких випадках наші оцінки не настільки точні, як того вимагає "мова цифр", однак вони досить близькі до реальних даних. Зрозуміло, великий голод 1921 р. не організовувався свідомо, з метою фізичного винищення селянства. І все ж пояснити його тільки засухою аж ніяк не було б слушним. Хоч і погані, метеоумови не переросли тоді в катастрофічні. Вирішальним фактором тут стали застосовувані радянським урядом реквізиційні методи - частково тому, що в селянина відбирали більше харчів, ніж він потребував для виживання, а частково тому, що протягом останніх трьох років селянство значною мірою втратило стимули до роботи. Все це зробило голод неминучим, і випливав він із рішення (яке збігалося з відвертою думкою Леніна), що селянські потреби не слід брати до уваги. Особливо лютував голод у Поволжі. Його страхіття тут можна сміливо порівнювати з тим, що коїлося в країні під час ще жахливішого голоду 1932-1933 рр. (про це йтиметься далі), з однією лише істотною різницею: в 1921-1922 рр. уряд визнав існування голоду й усіляко заохочував допомогу з-за кордону. 13 липня 1921 р. Максимові Горькому було дозволено звернутися туди за поміччю. Очолювана майбутнім президентом США Гувером благодійна Американська допомогова адміністрація (АДА), яка на той час уже здійснила чимало філантропічних заходів у Центральній і Східній Європі, після 20 серпня почала пересилати свої фонди в Росію. В грудні Конгрес США виділив 20 мли доларів і закликав приватних осіб жертвувати кошти на індивідуальні посилки голодуючим. За передплатою було зібрано 6 млн доларів. Загалом грошова допомога Сполучених Штатів досягала 45 млн доларів. Зі свого боку Максим Горький для рятування потерпілих від голоду зібрав у Москві відповідну групу визначних громадян із некомуністичним чи неполітичним минулим. АДА та пов'язані з нею організації годували понад 10,4 млн чоловік, а інші організації - ще майже 2 млн (загалом - близько 12,3 млн). Голод траплявся в Росії й раніше - в 1881, 1906, 1911 рр., але жоден із них ні за своєю глибиною, ні за масштабами не зачепив такої великої маси населення. В найгіршому з минулих випадків число селян, неспроможних роздобути досить насіннєвого зерна, не перевищувало З млн, а в 1921 р. кількість таких селян становила 13 млн. Американська комісія надання допомоги Росії нарахувала в 1922 р. близько 3 млн безпритульних дітей (і ще двом мільйонам загрожувала небезпека голодної смерті вдома); з них 1,6 млн перебували в постійних чи тимчасових дитячих закладах, а 1,5 млн харчувалися за рахунок закордонних добродійних організацій. Однак навіть за цих трагічних умов із боку радянського уряду простежувалася тенденція залишити українське селянство без допомоги. І це при тому, що, згідно із звітом Ліги Націй, радянські офіційні статистичні дані показали в Україні в першій половині 1922 р. 800 тис. смертей від голоду та спричинених ним хвороб (ці цифри не стосувалися деяких найбільш потерпілих місцевостей). За офіційними повідомленнями АДА, голод в Україні спочатку приховували, "оцінюючи кількість урожаю удвічі більше від кількості, визначеної місцевими органами влади". Американські організації не допускалися в уражені голодом райони республіки. Як зазначав американський автор Г. Фішер у своїй книжці "Голод у Радянській Росії, 1919-1 9 22" (Нью-Йорк, 1927), "московський уряд не тільки не спромігся повідомити Американську допомогову організацію про становище в Україні, як він це зробив щодо значно віддаленіших районів, але й умисно перешкоджав будь-якій спробі американців вступити в контакт з Україною...". В період між 1 серпня 1921 р. і 1 серпня 1922 р. з України вивезли в інші місця 10,6 млн ц зерна. Врешті-решт АДА таки дозволили діяти в Україні. Це сталося у квітні - червні 1922 р. - у розпал голоду, коли, як висловився голова ВЦВК М. Калінін, "тисячі вже вмирали, а інші тисячі приготувалися до смерті". Ознайомившись із ситуацією, представники АДА висловили "подив" із приводу того, що вантажні вагони з харчовими продуктами надсилають із Києва й Полтави "за сотні миль" голодуючим Поволжя, замість того, щоб відправити їх за якусь пару десятків миль - до Одеси чи Миколаєва, де теж лютував голод. За звітом Ліги Націй, аж лише в січні 1922 р. Донецька губернія одержала дозвіл припинити вивезення харчів. Усі ці події звичайно тлумачать не просто як нездатність влади зарадити лихові, а швидше як державну політику перекладання максимуму тягарів на найменш "лояльних" (хоч тимчасове недопущення американців в Україну можна якоюсь мірою пояснити й бажанням перешкодити їм відвідати Київ, у якому тоді все ще діяв воєнний стан). Цікаво простежити, як в СРСР із часом мінялися оцінки роботи АДА. "Большая Советская Знциклопедия" видання 1926 р. досить об'єктивно висвітлює її діяльність, визнаючи, що вона врятувала близько 10 млн чоловік, витративши при цьому 137 млн золотих карбованців. А "Малая Советская Энциклопедия" видання 1930 р. твердила, нібито "під виглядом добрих справ" АДА фактично допомагала послабити кризу виробництва в США. У другому (1950) виданні "Большой Советской Энциклопедии" наголошено: АДА використовувала свій апарат "для здійснення шпигунськвї діяльності та підтримки контрреволюційних елементів. Контрреволюційні дії АДА викликали енергійні протести широких трудящих мас". В інтерпретації третього (1970) видання "БСЭ" АДА "надавала безсумнівну допомогу в боротьбі проти голоду", але водночас керівні кола США використовували її "для надання підтримки контрреволюційним елементам, підривній і шпигунській діяльності". Що ж до радянського допомогового комітету в Москві, то його члени були заарештовані в серпні 1921 р. (коли Максим Горький перебував за кордоном). Після особистого втручання Гувера смертні вироки скасували, й кільком представникам комітету після недовгого заслання до Сибіру навіть дозволили покинути країну.

* * *

В період між 1918 і 1922 роками загинула десята частина населення колишньої Російської імперії. Голод став останньою жертвою, покладеною в ті часи на вівтар хибної та гнобительської політики режиму. Поки що боротьба проти спроб цілковитого підкорення селянства і знищення його економіки була успішною. Селянські повстання і виступ кронштадтських матросів урешті примусили московський уряд усвідомити небезпеку, на яку він наразиться, якщо й далі продовжуватиме нав'язувати свою лінію. Більшовики вирішили відступити (принаймні тимчасово) й погодитися на перемир'я. Отже, селяни обстояли своє право на вільне господарювання.

4. Патова ситуація 1921-1927 рр

Як бачимо, в останній момент Ленін прислухався до голосу розуму, до голосу селянина, що промовляв "крізь дула морських гармат" Кронштадта, кулеметів Махна та Антонова. Нагадаємо: 15 березня 1921 р. - лише через сім днів після своєї заяви, що не передбачається ніяких змін у курсі партії та відхилень від марксистської доктрини - Ленін визнав на Х з'їзді РКП(б), що радянський режим прямує до загибелі. З огляду на це вождь більшовиків погодився тимчасово відмовитися від спроби перевести село на соціалістичні рейки, прагнучи водночас використати передишку для зміцнення політичної влади своєї партії. Так було проголошено нову економічну політику (неп). Однак цей відступ був вимушений. Спочатку Ленін сподівався умиротворити селянство, не відновлюючи ринкові відносини й налагодивши натомість безпосередній товарообмін між державною промисловістю й селом. Це йому не вдалося, і він, за словами М. Левіна, "відступив, звернувшись до ринків, грошей і капіталістів". Необмежене реквізування хліба замінили податковими заходами (в Україні їх запровадження відклали на кілька місяців, аби зібрати якомога більше зерна для нагальних потреб). Були відновлені платний проїзд на залізницях, оплата поштових послуг та інші подібні речі, скасовані на останній стадії воєнного комунізму. А в жовтні 1921 р. промислові підприємства дістали право вільно продавати на ринку свою продукцію. На Х з'їзді РКП(б) ветеран партії Д. Рязанов характеризував неп як "селянський Брест", проводячи тим самим аналогію між відступом під тиском селян і відступом на переговорах у Бресті під тиском Німеччини. Сам же Ленін говорив про неп як про "передишку" в умовах нехватки сил для цілковитого здійснення революційних перетворень. І наголошував у грудні 1921 р. (у плані доповіді на IX Всеросійському з'їзді Рад): "Ми тепер здійснюємо стратегічний відступ, який дасть нам ширший фронт наступу в найближчому майбутньому..." Радянські вчені хрущовських часів полюбляли наводити ленінські цитати періоду непу, в яких ішлося про те, що колективізація землі має бути повільним процесом, базованим на переконуванні та добровільній згоді селянства, що експропріація навіть заможних селян повинна відбуватися тільки за наявності придатних матеріальних, технічних і соціальних умов. І він справді казав таке. Називаючи спочатку неп відступом - одним із тих багатьох відступів, що більшовики час від часу мусили робити в міру зміцнення непу, - Ленін разом із тим іноді виправдовував його як метод досягнення комунізму (і це був не останній раз, коли він змінював свою думку залежно від ситуації). В серпні 1922 р. Ленін називав селянські торговельні кооперативи "кооперативним капіталізмом", а у своїй праці "Про кооперацію", створеній у січні 1923 р. (коли його вже фактично зборов крововилив у мозок), наголошував: в умовах соціалістичної власності на засоби виробництва та перемоги пролетаріату над буржуазією такі кооперативи зміцнять соціалістичний лад. Він навіть наполягав на використанні сучасної високопрофесійної торгівлі для комерціалізації кооперативного руху і з метою підвищення його рівня закликав до "культурної революції" в цій сфері. (Отже, Ленін розглядав кооперування як шлях до колгоспів, а проте від кооперації, основна ідея якої полягала в купівлі та продажу в кредит, виграли тільки заможні селяни, й вона не створила ніякої тенденції до розвитку колективних засобів обробітку землі.) Характерно: якраз у цей час у партійній літературі почали часто посилатися на заяву Енгельса, що соціал-демократи ніколи не примушуватимуть, а лише будуть переконувати селянство (в даному випадку німецьке) перейти до колективного обробітку землі. Те, що немало комуністичних лідерів (і серед них, як бачимо, й сам Ленін) приділяли таку увагу широкому теоретичному обгрунтуванню непу, саме по собі ще нічого не значило. Просто ця винятково догматична секта - більшовики - надзвичайно захоплювалася теоретизуванням, без чого не обходився жоден її практичний крок. Але в будь-якому разі представники "правого крила" партії - прихильники досить тривалого, поступового розвитку країни в умовах нової економічної політики - мали змогу посилатися на слова свого вождя, особливу вагу яким надавало те, що саме він був творцем цієї політики. Тут слід зауважити: попри всі теоретичні міркування Леніна було б, мабуть, очевидною помилкою вишукувати в них реальне підґрунтя для якогось певного курсу. Часом складається враження, що тоді він (як і на ранніх стадіях революції) попросту не знав, яким шляхом рухатися вперед, і намагався не помилитися у виборі найкращого варіанта. Так, на XI з'їзді РКП (б) (1922) він оголосив: відступ зайшов надто далеко, й настав час знову перейти в наступ. Однак, мабуть, і ця його думка швидко змінилася, бо ніяких змін у партійній політиці не відбулося. Відбудова промисловості була частиною непу, а отже, це також означало поступки капіталізмові. За словами Леніна ("Нова економічна політика і завдання політосвіт"), в жовтні 1921 р. через розвал промислового виробництва пролетаріат перестав існувати як клас, і у відродженні його допомагатимуть капіталісти - ті, які дістануть на це дозвіл. У певний момент Ленін навіть твердив, що великих капіталістів можна перетворити на союзників у боротьбі проти "головного ворога" - дрібного селянського власника (повторюючи тим самим свою ж, уже оприлюднену в 1918 р. формулу, згідно з якою "дрібнобуржуазна стихія" є "головним ворогом соціалізму в нас"). Коли Ленін не закликав до швидкого переходу в наступ - тобто коли посідав чіткі пронепівські позиції, - він гадав, що боротьба за лояльність селянина-середняка триватиме, можливо, протягом кількох поколінь або, в найліпшому випадку - 19-20 років (насправді ж неп офіційно існував трохи менше дев'яти років). Однак усупереч цій тактичній настанові вождь партії завжди дотримувався теоретичного погляду, за яким "селянство постійно, щоденно, кожночасно і в масовому масштабі породжує капіталізм і буржуазію". Це мало виправдовувати граничну пильність і використання щонайменшої можливості, аби покласти край такому станові речей. Ленін уважав, що за тодішньої обстановки у світі період мирного будівництва не буде надто довгим, а в листі до Л. Каменєва від 3 березня 1922 р. (вперше надрукованому аж у 1959 р.) підкреслював: "Величезна помилка думати, що неп поклав край теророві. Ми ще повернемося до терору і до терору економічного". У своїй класичній англомовній праці "Ленін і більшовики" (Лондон, 1966) Адам Улам доходить висновку: якби Ленін прожив довше, він покінчив би з непом раніше, ніж Сталін, бо ж останньому перед такою зміною курсу потрібно було ще зміцнити власне становище. Та хоч би як там було, поступовий відхід Леніна від державної й партійної діяльності та його смерть у січні 1924 р. поставили більшовиків перед проблемою, що її необхідно було розв'язати рано чи пізно, - в будь-який спосіб позбавитися від незалежного селянина.

* * *

Непевність Леніна у прийнятті тих або інших рішень пояснюється внутрішніми суперечками в партії. З одного боку, суто економічні потреби вимагали розвитку сільського господарства, а отже, й усілякого заохочування селянина - високопродуктивного виробника. З іншого ж боку, політичні міркування й доктринальні настанови примушували більшовиків убачати в цьому виробникові "класового ворога" й покладатися у своїй селянській політиці на мало-, а то й узагалі непродуктивні елементи. До речі, додержуватися "класової чистоти" було дуже важко, оскільки після надання допомоги "незаможникові" він уже переставав бути таким, а "безземельний селянин", діставши земельний наділ, теж переходив в іншу категорію; що ж до "середняка", то в міру нагромадження статків він автоматично перетворювався в очах комуністів на "куркуля". Всі ці проблеми Сталін "розв'язав" аж у 1930 р. А поки що найнагальнішим завданням була відбудова сільського господарства, й партія мусила змиритися з тим, що на той час її можна було здійснити тільки шляхом стимулювання виробника-"куркуля". У національному питанні теж необхідно було тимчасово відступити. В період громадянської війни ні Ленін, ні Денікін навіть не збиралися надавати реальної незалежності Україні (як і іншим регіонам колишньої імперії), однак утримати її тоді не спромоглися. Все ж більшовицький лідер виявився кращим тактиком: йому вдалося закласти основи такої політики, яка містила в собі великі потенційні можливості для реалізації планів комуністів у майбутньому. Білі ж повелися інакше. Вони не ігнорували цілком національні проблеми, як це про них часом кажуть, і Колчак настійно вимагав незалежності для Польщі, Фінляндії та інших країн, але у вирішальний момент його думку відкинули, й Денікін ударив на Москву під гаслом "єдиної й неподільної Росії". Сучасні українські комуністи-дисиденти нерідко добирають цитати з праць і промов Леніна, з яких має випливати, що він принципово співчував ідеї державності національних меншостей. Проте насправді він добре розумів небезпеку для радянської влади, приховану в національних прагненнях українського та інших народів, а тому завжди жадав їх нейтралізації й ні на мить не відмовлявся від принципу централізації й наміру запровадити на руїнах царської імперії всеосяжний контроль Москви. Проблема полягала тільки у виборі правильної тактики.

* * *

Отже, невдачі спроб перших комуністичних режимів закріпитися в Україні примусили більшовиків змінити курс. Слідом за згадуваним уже Рязановим, котрий назвав неп "селянським Берестям", нову національну політику можна було б назвати "українським Берестям", - і в першому, і в другому випадках за допомогою певних заходів удалося послабити вороже ставлення мас до радянської влади. Тепер, зокрема, селянина вже не переслідували за його традиційний спосіб господарювання, а українці дістали певну культурну автономію. Але, як ми показали вище, вимушені поступки національним почуттям українців, так само як і політичні поступки селянству, зумовлювалися жорстокою необхідністю. Перший український радянський уряд активно виступав проти українізації й захлинувся у хвилях збурених ним же протестів. Досить обачлива національна політика другого уряду теж наразилась на сильний опір. Третій, успішний наступ комуністів, як і до цього, був зустрінутий вороже, однак, по-перше, у воєнному відношенні його підготували краще, ніж попередні, а по-друге, цей режим удався до ефективних політичних маневрів, зокрема, уважно поставившись до питання української державності (переважно в тих площинах, які не стикалися з чітко вираженим антикомунізмом). У грудні 1922 р. все ще формально незалежні Україна, Закавказька Федерація й Білорусія увійшли в новий Союз Радянських Соціалістичних Республік. У квітні 1923 р. XII з'їзд РКП(б) оголосив політику "коренізації", яка в Україні дістала назву "українізації". Таким чином, уперше від XVIII ст. питання захисту й розвитку національної мови та культури були піднесені в Україні на державний рівень і здобули статус першочергових. На відміну від Росії, в Україні тоді інакше ставилися до колишніх політиків - опонентів радянської влади. З еміграції на батьківщину почали повертатися видатні письменники та вчені, - навіть ті, що свого часу активно підтримували Центральну Раду або входили до її складу. Серед них були видатний історик Михайло Грушевський (колишній голова Центральної Ради), інші провідні державні й військові діячі УНР. Одночасно були помилувані кілька українських есерів, засуджених у 1921 р. до короткотермінового ув'язнення. Вони навіть дістали різні відповідальні посади. Так, колишній прем'єр-міністр УНР Всеволод Голубович став головою Української Вищої Ради Народного Господарства, а інші очолили менш важливі ділянки культурного й господарського будівництва. Чимало українських політиків добільшовицьких режимів зайнялися наукою. А колишнього голову Директорії Володимира Винниченка прийняли до комуністичної партії, ввели до складу ЦК КП(б)У і призначили заступником голови Раднаркому України та наркомом закордонних справ. Однак він урешті мудро визнав за краще знову виїхати за кордон. Українізація зайшла далі подібних поступок національним ідеям в інших республіках СРСР, тож провідні діячі української культури, повертаючись на батьківщину, щиро сподівалися, що теперішня Україна, хай би й радянська, здатна відродити націю. До речі, протягом кількох років це таки скидалося на правду. Художня література, історичні й лінгвістичні праці досягли рівня та сили, які задовольняли всі соціальні групи, а класика перевидавалася величезними тиражами. В ході енергійної кампанії культурні організації налагодили зв'язки із селом. За згодою більшовиків до складу цих організацій звичайно входили партійці - прихильники відродження вітчизняної культури. Генерал Григоренко у своїх спогадах (Лондон, 1983) описує, як він ще парубком уперше почув про українську музику й літературу від членів філії просвітницького товариства, заснованої в його селі: "І від них я дізнався, що я належу до української нації, до тієї самої нації, що й великий Шевченко, що я був українець". Навіть Сталін схвально відгукнувся на Х з'їзді РКП(б) про українізацію: "Ясно, що хоч російські елементи все ще переважають в українських містах, із часом ці міста неминуче будуть українізовані", як це сталося з Прагою, - до 1880-х років в основному німецькою, а після - чеською.

* * *

Після смерті Леніна розпочалася боротьба за вищу владу, яка шістьома роками пізніше завершилася встановленням особистої диктатури Сталіна. У стислому викладі історію цих подій можна подати так. Спочатку Сталін придушив "лівих", а потім - "правих". Льва Троцького здолали, уклавши союз Григорій Зінов'єв - Лев Каменєв - Йосип Сталін. А тоді вже Сталін у спілці з тріумвіратом "правих" - Микола Бухарін - Олексій Риков - Михайло Томський - звалив самих Зінов'єва й Каменева. Такої ж долі зазнав альянс Троцький - Зінов'єв - Каменєв. Як тільки в політбюро ЦК РКП(б) (із 1925 р. - ВКП(б)) звільнялася чергова вакансія, її займав однодумець Сталіна. Покінчивши з "лівими" наприкінці 1927 р. генсек протягом двох років нещадно громив "правих". Звісно, ця боротьба мала насамперед політичний характер, але нас зараз цікавить лише пов'язаний із нею аграрний аспект. До речі, саме сільськогосподарські проблеми звичайно перебували тоді в центрі внутрішньопартійних суперечок. Особливою запеклістю останні не відзначалися: всі в принципі погоджувалися з непом, всі прагнули якнайшвидше розпочати соціалізацію села, ніхто не бажав примусової колективізації селянства (хоча ніхто й не відкидав при цьому думки про застосування в разі потреби певного тиску згори). В чому ж тоді полягала підспудна суть усіх цих спірок? Дискусію в партії щодо подальшої долі села й остаточні рішення Сталіна з цього питання (прийняті ним у 1929-1930 рр.) можна розглядати на двох рівнях. По-перше, висловлювані представниками різних фракцій погляди цікаві самі по собі, однак ще цікавіші в контексті величезних труднощів, що їх переживала в той час марксистсько-ленінська меншість у прагненнях нав'язати всій партії свою доктринальну лінію й забезпечити свій організаційний контроль. По-друге, це була не просто боротьба ідей і боротьба за владу. Навіть Ленін, пояснюючи у своєму "політичному заповіті" розкол у партії двокласовим характером радянського суспільства, разом із тим добре бачив небезпеку особистої ворожнечі між більшовицькими лідерами. Період 1924-1930 рр. позначився не тільки перемогою сталінського курсу на селі, а й особистою перемогою Сталіна над усіма іншими (крім, звісно, нього самого) членами політбюро ЦК ленінських часів. Оскільки за всіма внутрішньопартійними суперечками неодмінно стояло питання про владу, видається сумнівним, щоб обговорювані проблеми сприймалися "за чисту монету". Цілком зрозуміле й інше: кожна теза в публічних заявах і промовах партійних керівників найвищих рівнів зумовлювалася передусім тактичними міркуваннями, а не вболіванням за "народну справу". Все сказане не означає, певна річ, що завданням державного й народногосподарського будівництва не приділялося належної уваги. В числі найактуальніших залишалася селянська політика. Після остаточного зникнення Леніна з політичної арени згоди тут не було. Члени правлячої партійної еліти вважали ринкові відносини неприйнятними, проте всі спроби покінчити з ними, як ми вже бачили, призвели в соціально-економічному плані до катастрофічних наслідків, і в якийсь момент більшовики змушені були відмовитися від свого курсу й рятувати становище. Водночас згадана доктрина (стосовно ринкових відносин) зумовлювала відповідні уявлення про "класову" структуру села, за якими заможний і хазяйновитий господар виступав природним "ворогом" не тільки партії, а й усіх інших селянських верств. Практика довела хибність такого підходу, однак під час наступного обговорення селянських проблем комуністи так і не виявили бажання відмовитися від нього. У перші роки непу всі партійні фракції погоджувалися щодо необхідності кооперативного господарювання на землі, але вважали: селянина треба спочатку привчити до кооперації у справах кредитування й торгівлі, а вже потім - у самому сільському господарстві. Й досі існує думка, нібито ця послідовність була витримана на ділі (як зауважує сучасний західний науковець М. Левін, "у нас усе ще стверджується, хоч і з меншою впевненістю, що саме так насправді й сталося..."). Однак діяти таким чином означало б для партійного керівництва поступитися своїми доктринальними переконаннями. От, скажімо, при висвітленні тогочасної внутрішньополітичної боротьби "правих" (Бухаріна та його однодумців) нерідко зображували такими собі "лібералами". Але вони теж були віддані ідеї однопартійної системи, теж прагнули жорсткого обмеження ринкової економіки (з перспективою остаточної її ліквідації) й убачали в "куркулеві" "класового ворога". Отже, тут серед вищого партійного керівництва ніяких принципових незгод не спостерігалося. Сперечалися про інше: як довго ще мали існувати ринкові відносини із селянином і приватна власність на землю, в якій мірі їх належало обмежувати державними заходами і в який спосіб нарешті покласти їм край. І коли щодо стратегічної політики фракції-суперниці, повторимо ще раз, порозумілися від самого початку, то в питаннях щодо тактичних підходів (а також тональності веденої полеміки) вони досить гостро сперечалися. При цьому висувалися й думки, аж надто ризиковані з точки зору марксистсько-ленінських ортодоксів. Так, Бухарін зробив справді "ліберальну" заяву (цит. за газетою "Правда" від 24 квітня 1925 р.): "Наша політика стосовно села повинна розвиватися в напрямі послаблення, а частково і заборони багатьох обмежень, що гальмують зростання заможного й куркульського господарства. Селянам ми маємо сказати: "Збагачуйтеся, розвивайте свої господарства й не бійтеся, що на вас накладуть обмеження". Як би парадоксально це не виглядало, ми повинні розвивати заможні господарства, щоб допомогти незаможному селянинові й селянинові-середняку". Як бачимо, один із лідерів партії апелював не просто до заможного селянина, а до "класового ворога" - "куркуля"! І пояснював це інтересами піднесення виробництва (так само, як це робив свого часу Ленін, фактично апелюючи до капіталіста). При цьому Бухарін підкреслював: побоювання, що "куркуль" за таких сприятливих умов створить клас "нових панів", не мають під собою жодних підстав, а тому в ніякій "другій революції" на селі немає потреби. Певна річ, заклик Бухаріна "збагачуйтеся!" виявився настільки неприйнятним для партії, що вже восени 1925 р. він змушений був зректися його. Однак це невдале (бо надто відверте) формулювання точно виражало глибинну суть непу. Більше того: Бухарін добре бачив, що прагнення сполучити два суперечливі методи - поступок і репресій - лише призводило до становища, коли селянин не наважувався покрити дах своєї хати бляхою, щоб його, бува, не оголосили "куркулем", а сільськогосподарські машини купував потай від комуністів. Бухарін та його прихильники гадали: протягом більш-менш тривалого часу селянина можна переконати в перевагах колективізації, хоча й здавалося абсолютно ясним, що ніхто із селян ніколи добровільно на це не зголоситься. До речі, в цьому був переконаний сам Ленін (і висловив таке переконання у своїй оцінці "середняцьких" мас). Тож ленінська позиція - навіть у щонайм'якшому формулюванні - щодо селянства неодмінно передбачала, а то й просто вимагала застосування економічного чи якогось іншого тиску. Таку ж саму позицію займали і "праві". Справа полягала лише в тому, в якій мірі й коли вдатися до цього тиску. Хоча Бухарін пізніше заявляв, що куркулів "можна переслідувати коли й як завгодно", на висвітлюваному зараз етапі він, здається, припускав існування куркульських кооперативів, які "в оточенні" державних банків і державного промислового сектора змушені будуть конкурувати - із дедалі гіршими для себе перспективами - з кооперативними організаціями інших селянських соціальних груп. Отже, кооператори-куркулі не матимуть іншого виходу, як інтегруватися в соціалістичну економіку, де вони в будь-якому випадку залишатимуться "чужорідним елементом". Бухарін твердив: ця "інтеграція" фактично означатиме усунення "капіталіста-куркуля", оскільки кооперативи якраз і повинні були розгромити його в той самий спосіб, в який соціалістичний сектор мав розчавити "дрібного капіталіста-непмана". Позицію в даному питанні "лівих" - уже позбавлених реальної влади, але все ще здатних впливати на хід подій - репрезентував Преображенський. На його думку, шлях до прогресу пролягав через індустріалізацію: тільки в разі її здійснення соціалістичний сектор міг здолати несоціалістичне село. Формула "первісне соціалістичне нагромадження", вперше висловлена Троцьким, приголомшила "правих" тим, що в ній містився натяк на "експлуатацію" селян (із цього приводу Преображенський навіть ужив стосовно них вираз "внутрішня колонія"). Однак у кожному разі гроші на індустріалізацію могло дати тільки населення, і з цього погляду сільське господарство виглядало найбільшим і найефективнішим джерелом. В Японії кінця XIX - початку XX ст. до 60 % сукупних селянських доходів ішло - у формі податків та орендної плати - на фінансування промисловості, але, незважаючи на це, через уміле стимулювання сільськогосподарського виробництва воно не тільки не спадало, а, навпаки, нарощувалося (в період між 1885 і 1915 рр. продуктивність праці японських селян зросла вдвічі). Преображенський теж уважав: розміри оподаткування селян в СРСР мали збільшуватися з урахуванням додаткової продукції, отриманої шляхом поліпшення засобів обробітку землі. Бухарін заперечував проти цього, доводячи: ідея "експлуатації села" помилкова навіть в економічному відношенні, оскільки селянство - якщо йому взагалі судилося вижити - повинно було виступати в ролі ринку для промислових товарів, які в інтересах підтримання належного рівня промислового виробництва мали надходити на цей ринок безперервно. Власне, Троцький (і "ліві" взагалі) теж не відмовляли селянам у праві купувати предмети першої необхідності - сірники, мило, парафінові свічки тощо. Таким чином, погляди "лівих" і "правих" у цьому питанні не дуже розбігалися. Далі, Бухарін наполегливіше за своїх опонентів обстоював думку про вирішальне значення швидкого розвитку державного сектора. Мабуть, спочатку він гадав, що завдяки своїй уявній природній перевазі соціалістична промисловість повинна автоматично зробити ривок уперед, та на початок 1926 р., здається, усвідомив необхідність прискорення розвитку промислового виробництва. На його думку, основний тягар капіталовкладень для цього мало взяти на себе село. Але, як гадав Бухарін, селянин не прийме соціалізму, аж доки той не доведе своїх економічних переваг. Поки що ці переваги виглядали вельми гіпотетично, а отже, годі було й сподіватися на швидку зміну свідомості селян, глибоко закоріненої в класових економічних відносинах. Однак і в даному питанні якихось особливих розбіжностей між "правими" й "лівими" не існувало. Наприклад, Троцький уважав: найкращий спосіб подолати диспропорції між цінами на промислові товари й сільськогосподарську продукцію полягає у підвищенні ефективності промислового виробництва. Твердячи про поглиблення "класової диференціації" на селі та "зростання куркульського шару", Троцький разом із тим був певен: в умовах належного керівництва зростанням промисловості можна "запобігти процесові класової диференціації селянства і нейтралізувати її наслідки". І взагалі "ліві" вважали, що індустріалізація обов'язково має супроводжуватися колективізацією, а сама колективізація, у свою чергу, може здійснитися лише в ході індустріалізації (із цією тезою цілком згодні деякі сучасні радянські дослідники, котрі певні, що вона була реалізована на практиці). Отже, все ще говорячи про "спілку" із середняком, "ліві" водночас почали наголошувати на переважанні інтересів пролетаріату. Так само вони не наполягали на примусовій колективізації, бо вважали: селянин-одноосібник і навіть куркуль опиратимуться ще довго. За словами М. Левіна, "примусове "позичення" 150 млн пудів зерна у 10 % найзаможніших селян було найбільш крайнім заходом, до якого "ліві" коли-небудь закликали". Навіть Троцький згадував на засланні, що "ліві" мали намір протягом п'яти років не рушити наявну класову структуру суспільства й лише бажали оподаткувати куркульські прибутки у кількості, достатній для індустріалізації. Зі всього сказаного випливає: і "ліві", і "праві" були переконані - необхідно повсякчас зміцнювати соціалістичний сектор із тим, щоб він неминуче обійняв панівне становище в економіці. Однак "ліві" теж зосереджували свою увагу головним чином на промисловості, а тому не мали багато чого запропонувати у сфері селянської політики (за винятком кількох заходів щодо оподаткування селян і поліпшення сільськогосподарського виробництва). Щоправда, вони закликали до збільшення кількості - тоді дуже незначної - колективних господарств, у першу чергу для незаможників. Зі свого боку, "правий" Бухарін теж не мав серйозних пропозицій стосовно негайної модернізації чи колективізації села (покладаючись в основному на невизначене майбутнє, коли позиція селян зміниться). На даній стадії для "лівих" і "правих" спільним було переконання: для піднесення сільської економіки потрібні не примусова колективізація, котра неминуче обернеться катастрофою, а енергійні фінансові заходи, хай би навіть часом і досить грубі. Підсумовуючи все сказане вище, наголосимо ще раз: погляди партійних фракцій на дальші шляхи розвитку села багато в чому збігалися. Суть же головного конфлікту між ними полягала ось у чому. Політика партії дедалі більше завойовувала підтримку (або принаймні толерантне ставлення) із боку заможнішої частини селянства. "Лівих" це дуже турбувало, бо ж, на їхню думку, така згода свідчила про "перекручення комуністичних ідеалів", "вивітрювання" більшовицьких уявлень щодо класової боротьби. До того ж, хоч ніхто в партії не погоджувався з ринковою системою, в ході дебатів висловлювалися - причому з обох сторін - непевні припущення, що планова централізована економіка вповні могла б співіснувати з ринковою. І ще. Ми вже згадували про сподівання Бухаріна на порозуміння із селянами в невизначеному майбутньому. Тодішні "ліві" (а згодом і сталіністи) вбачали у такій позиції прагнення відкласти побудову "сільського соціалізму" аж до малоймовірної доби мовчазного погодження селянства з новим ладом. А доти радянський режим залишався б певною мірою на ласці неконтрольованих ринкових сил, - тобто, з марксистської точки зору, соціальних груп, котрі за своєю класовою природою в найліпшому випадку могли виступати тільки хиткими союзниками комуністів (а то й ще гірше - ворогами). Після описаної доктринальвої дискусії відбулася ще одна (багато в чому пов'язана з першою). Перш ніж висвітлити її, зробимо кілька попередніх зауважень. Від самого початку своєї діяльності Ленін і більшовики дотримувалися думки: соціалізму неможливо досягти в одній країні (і тим більше у такій відсталій, як Росія). А після 1917 р. вони неодноразово давали зрозуміти, що очікують на соціалістичні революції в Західній Європі, котрі підвели б під пролетарсько-соціалістичний устрій необхідну марксистську базу. Мабуть, зайвим буде наводити численні цитати із тих творів Леніна та інших партійних діячів, в яких обстоювалися дві тези: по-перше, революції в Європі неодмінно відбудуться, а по-друге, російська революція вижити без них не може. З точки зору марксистського вчення в цих твердженнях містилася певна частка істини. Рівень промислового розвитку Росії, чисельність і рівень "дозрілості" її пролетаріату були явно недостатніми для здійснення перетворень у величезному аграрному секторі. Фактично радянське керівництво зіткнулося із нездійсненним завданням, однак діяло так, нібито могло впоратися з ним без допомоги іззовні. Скажімо, ідея непу грунтувалася на посилці, що країна має самотужки подолати досить тривалий історичний шлях, перш ніж її підтримають соціальні повстання міжнародного пролетаріату. "Ліві" все ще сподівалися на "світову революцію", але вже поступово, спочатку як лише надзвичайно контроверсійне нововведення, просувалася думка про "соціалізм в одній країні". Нарешті, вона перемогла і стала ортодоксальною. Однак цьому передували описані нижче події. Не пізніше травня 1924 р. Сталін запропонував традиційний підхід: одна держава - надто така аграрна, як Росія - неспроможна своїми силами добитися остаточної перемоги соціалізму й відповідної організації виробництва. Для цього конче потрібні зусилля кількох розвинених країн. Та незабаром ця думка почала змінюватися на протилежну. По суті, теорію можливості побудови соціалізму в одній країні обгрунтував Бухарін, Сталін же лише поставив її в центр внутрішньопартійної полеміки. Цього настійно вимагала тогочасна політична ситуація. Троцький та інші продовжували сперечатися, чи є немарксистською спроба "затримати" революцію в одній країні (котра, на загальну думку, з теоретичного погляду недостатньо розвинена для цього), однак уже стало цілком ясно: після провалів радянського воєнного вторгнення до Польщі в 1920 р. й останнього кидка Комінтерну на Захід (ідеться про фіаско німецьких комуністів у 1923 р.) на революції в розвинених європейських країнах годі й сподіватися. Отже, Росія залишалася без зовнішньої підтримки, а з практичної точки зору це означало, що радянська влада мала або зосередити всі свої зусилля на заздалегідь приреченій на невдачу підготовці "світової революції", або рішуче відмовитися від цього наміру (чи принаймні повернутися до стадії "буржуазно-демократичного" розвитку). Ортодоксальні комуністи не були готові до такого політичного самогубства, та реальна обстановка настійно вимагала від них цієї жертви. Таким чином, проблема потребувала негайного обговорення. Добре розуміючи, що надалі молодій радянській державі доведеться існувати самостійно, Сталін прагнув підвести під теорію можливості побудови соціалізму в одній країні міцну базу. У типовій для нього манері він вирішив зробити "батьком" цієї теорії Леніна, тим більше що останній справді висловлювався про таку можливість, - щоправда, зовсім в іншому контексті, бо мав на увазі розвинену країну. Цікаве враження справляють аргументи, вживані в полеміці навколо окресленої вище проблеми. Вони промовисто свідчать: партійних керівників найвищого рангу аж ніяк не можна було назвати справжніми економістами, фахівцями із розважливим мисленням, орієнтованим на створення раціонально структурованого суспільства (хоч вони і вважали себе саме такими фахівцями й навіть намагалися переконати в цьому Захід). Прийнявши месіанську концепцію "світлого майбутнього", вони пояснювали утримування влади у своїх руках тим, що без цього неможливо побудувати нове, вище суспільство, - вище, бо воно нібито мало втілити в життя теорії Маркса. Іншими словами, йшлося про створення "соціалістичного" ладу в умовах радянської (або, як її тоді визначали - "пролетарської") системи. І створюватися він мав у доктринально приписаних формах: з економічної бази нового устрою повинні були зникнути товарно-грошові відносини, тобто ринок, а зі сфери соціально-класових стосунків - приватні власники й торговці. З огляду на все сказане поступки комуністів, зроблені в 1921 р., можна було виправдати тільки в одному випадку: якщо вони реально допомагали партії втримати владу. У свою ж чергу, утримання реальної влади можна було виправдати в очах партійних мас тільки тоді, коли правляча партія скористалася б із найпершої ж можливості для переходу до побудови ладу, приписаного марксистською доктриною (яка вважалася рушійною силою всіх перетворень). І передусім треба було знищити класи, котрі, за марксизмом, заступали шлях до нового суспільства. Певна річ, аграрний сектор мав першим відчути на собі наслідки такого експерименту. За відвертим визнанням Леніна, комуністи, по суті, мало розумілися на економічній реальності. Це треба неодмінно пам'ятати при розгляді політики радянської влади на селі. Насамперед згадаємо про знамениту тезу щодо "кризи ножиць", уперше висловлену на XII з'їзді РКП(б) у 1923 р. За "ножиці" правили дві лінії на діаграмі, що розходилися в різні боки; одна з них ілюструвала постійне зростання цін на промислові товари, а інша - надзвичайно низькі ціни на продукцію селянського виробництва. Ця "криза" була недовготривалим явищем, спричиненим загальною розрухою й відсутністю зернових резервів, а конкретною причиною її виникнення послужили штучне завищення урядом цін на промислові товари й відповідне заниження цін на сільськогосподарські продукти. Відразу ж після виправлення такого становища "криза" зникла, однак устигла засвідчити неадекватну поведінку й нетерпіння влади в питанні про ринкові відносини, що їх вона не тільки зневажала, а й неправильно розуміла. Як тільки товарно-грошова ситуація ставала загрозливою (чи принаймні так здавалося партійній верхівці), тут же з'являлися ці ознаки надмірної стурбованості, нетерплячки, й уряд терміново розпочинав пошуки шляхів виведення ринкового механізму на рівень, необхідний для збалансування народного господарства. Все ж, попри таку неврівноваженість, були зроблені й перші спроби оздоровлення економіки. Відомий тогочасний радянський економіст Громан зауважував: "Період 1922-1923 років був першим нормальним роком господарського життя після восьми ненормальних років". Структура цін ще перебувала в незадовільному стані, та в цілому вже спостерігалося явне поліпшення, - виключно завдяки відновленню ринкових відносин і збереженню селян як власників. Земельний кодекс 1922 р. підтверджував: земля є власністю держави, але й гарантував довічне спадкове володіння нею тим, хто її обробляв. Кодекс навіть перейняв столипінські ідеї злиття селянських "смуг", і в деяких місцях знову почали виникати нові одноосібні господарства (ферми). Отже, фактично визнавалися три форми власності на землю: кооперативна (в 1920 р. охоплювала тільки 1-2 % усіх господарств); приватна, яка передбачала, зокрема, існування ферм столипінського типу; громадська (під контролем громад у традиційному розумінні). На початку 1925 р. уряд скасував обмеження на використання найманої робочої сили. Наслідки всіх цих заходів просто приголомшували. За офіційними повідомленнями, обсяг валового сільськогосподарського продукту в 1925-1926 рр. досягнув передвоєнного рівня. Річне виробництво зерна зросло від 57,7 млн т у 1922-1925 рр. до 73,5 млн т у 1926-1929 (хоч ніколи так і не зрівнялося з показниками довоєнних часів, - особливо в Україні й на Північному Кавказі). За словами генерала Григоренка (у висвітлюваний період він працював у батьківському господарстві), це відродження було б неможливим без праці "людей зруйнованого села, що орали землю коровами або впрягалися до плуга". Таким чином, як і передбачав Ленін, плануючи неп, вільне функціонування одноосібних господарств забезпечило піднесення добробуту найхазяйновитіших селян. Страховище-"куркуль" знову підвів голову. Однак навіть серед радянських дослідників цієї проблеми не було згоди стосовно питання: хто ж вони такі, ці нові "куркулі"? На думку одних, то були старі "куркулі", що на деякий час причаїлися, а тепер спливли на поверхню. Інші ж убачали в них новий шар, сформований із колишніх середняків і незаможників, котрі використали сприятливі умови для особистого збагачення. Поза всяким сумнівом, обидві точки зору мали під собою певні підстави. Крім того, слід ураховувати ще й такий момент. Як незабаром стало зрозуміло, чималу кількість із нових заможних селян становили особи, які свого часу покинули село й під час громадянської війни перебували в лавах більшовицької армії або в червоних партизанах. Вони нерідко виявляли виняткову ініціативу, легко сприймали незнайоме для них життя й незнайомі ідеї. Отже, ці колишні вояки могли швидко зорієнтуватися в будь-якій новій ситуації. До того ж, користуючись репутацією "борців за радянську владу", вони чинили тиск на місцевих урядовців, щоб добитися для себе певних послаблень (скажімо, зменшити розмір оподаткування свого господарства). Поки що стосовно нових хазяїв не вживали будь-яких серйозних заходів. Порівняно з ранішими й пізнішими часами репресивні акції висвітлюваного періоду трималися на мінімальному - певна річ, за "радянськими мірками" - рівні. Почали навіть амністувати селянських "бунтівників". Так, Г. Петровський у березні 1922 р. особисто засвідчив у Лохвиці (Полтавщина) капітуляцію 126 повстанців, котрі вирішили скласти зброю у відповідь на оголошену амністію (сімома роками пізніше всі вони загинули під час наростання нової хвилі терору). Зрозуміло, така мирна, майже ідилічна картина не могла зберігатися довго, - надто вже вона суперечила марксистській ідеології. За висловом одного з тодішніх московських спостерігачів, "партія, особливо на низовому рівні, була інстинктивно, напівсвідомо вороже настроєна до непу". Виховані на чітких інструкціях 1918-1921 рр., сільські активісти були, зрозуміло, спантеличені й невдоволені перемир'ям із середняком і навіть "куркулем". Більше того, вони й тепер нерідко діяли згідно з уявленнями часів воєнного комунізму. А про ці уявлення ми можемо судити зі слів відомого партійного діяча М. Хатаєвича, який ще в 1924 р. відзначав поширене в селянському середовищі як, до речі, і в самій партії) переконання: "Досить бути тільки членом партійного осередку, щоб здійснювати самовільні реквізиції, арешти чи конфіскації, без будь-яких спеціальних повноважень від відповідних урядових органів... Важко було сказати, де кінчався партійний осередок і починалися трибунали, міліцейські наскоки або наїзди земельних комісій". Тож не дивно, що, за словами М. Левіна, ставлення селян "до радянського режиму ніколи не було прихильним, за винятком хіба що бідняків, і то лише в певні періоди". Інші соціальні шари теж за можливості використовували ситуацію у своїх інтересах. Наприклад, у Сибіру в 1925-1926 рр. на основі звернень, підписаних кількома тисячами осіб, виник навіть спільний рух "куркулів" за створення власної партії "Селянська спілка". Отже, ситуація залишалася напруженою. Видний співробітник ОДПУ Я. Петерс заявляв: "Ми не повинні забувати, що в умовах непу наші найзапекліші вороги все ще оточують нас" (цит. за газетою "Известия" від 17 грудня 1922 р.), а в секретному циркулярі ОДПУ (червень 1925 р.) наголошувалося: "З'ясовано, що контрреволюційні організації та групи на Україні дуже добре усвідомлюють, що ОДПУ в даний момент примушене, так би мовити, до деякої пасивності, спричиненої новою економічною політикою, а також урядовими міркуваннями вищого порядку. Те, що це становище лише тимчасове, зрозуміло кожному з вас. Таким чином, ОДПУ не повинне втрачати жодної сприятливої можливості для викриття наших ворогів, щоб у слушний час завдати їм нищівного удару". Готуючись до "слушного часу", репресивні органи розсилали інструкції щодо збирання й збереження даних про "запідозрених контрреволюціонерів". Стосовно України секретний циркуляр 1924 р. визначав цілий список "ворожих" груп та індивідуумів. У першу чергу згадувалися політичні партії й організації. До числа "контрреволюціонерів" відносилися: - колишні члени дореволюційних буржуазних вартій; - колишні члени монархічних союзів та організацій ("чорних сотень"); - колишні члени Спілки незалежних хліборобів (діяла під час урядування Центральної Ради); - колишні дворяни й аристократи; - колишні члени молодіжних організацій (бойскаути та ін.); - "націоналісти всіх мастей і відтінків". Далі перелічувалися колишні царські службовці: - урядовці Міністерства внутрішніх справ, насамперед агенти охранки (таємної політичної поліції), поліції й жандармерії, секретні агенти охранки й поліції, співробітники прикордонного жандармського корпусу; - урядовці Міністерства юстиції - члени губернських і повітових судів, присяжні засідателі, прокурори всіх рангів, мирові судді та слідчі, судові виконавці, голови окружних судів та ін.; - всі без винятку офіцери й унтер-офіцери царської армії та флоту. Особливої пильності й уваги потребували "таємні вороги" радянської влади: - офіцери, унтер-офіцери й рядові вояки білих організацій та армій, петлюрівських військ, члени різноманітних повстанських з'єднань і загонів, що активно боролися проти більшовиків (сюди ж входили і вже амністовані особи); - колишні цивільні службовці міністерств і місцевих управлінь білих урядів, армій Центральної Рада, гетьманської державної варти та ін.; - служителі релігійних культів: єпископи, священики православної й католицької церков, рабини, диякони, церковні старости, регенти церковних хорів, ченці та ін.; - торговці, крамарі, непмани; - колишні землевласники, великі орендарі землі, заможні селяни (які раніше використовували найману працю), заможні ремісники, власники промислових підприємств; - особи, котрі мають серед своїх найближчих родичів когось, хто в даний момент перебуває на нелегальному становищі або опирається владі зі зброєю в руках у складі антирадянських загонів; - чужоземці (незалежно від національності); - ті, що мають родичів або знайомих за кордоном; - члени релігійних сект і громад (особливо баптисти); - науковці й фахівці старої школи, надто ті, чия політична орієнтація не виявлена до сьогоднішнього дня; - особи, попередньо засуджені або запідозрені в контрабанді, шпигунстві тощо. Судячи з переліку, "підозрювалася" дуже значна кількість населення України. До цього можна додати ще таке: згідно із доповіддю П. Стучки про діяльність Верховного суду РСФРР у 1923 р., 67 % усіх розстріляних за вироками судів того ж самого року становили селяни...

* * *

Утрата безпосереднього економічного контролю з боку держави над селянином супроводжувалася, звісно, одночасною втратою адміністративного контролю з боку місцевих органів влади. Справжнім осередком економічної влади в російському селі залишалася, нагадаємо, стара громада. Тож у партійних колах висловлювалося багато нарікань на "подвійну владу", коли місцеві ради явно поступалися громадам. Така занепокоєність цілком зрозуміла, адже, хоч у принципі сільради вільно обиралися місцевим населенням, від самого початку своєї діяльності вони відігравали роль провідника на селі "диктатури пролетаріату". Навіть радянські джерела дають зрозуміти, що всі рішення приймав голова сільради, - як правило, креатура окружних і сільських партосередків (що ж до самих цих осередків, то аналіз списків їхніх членів засвідчує: чимало з них присилалися здалеку або тривалий час мешкали в інших місцях і поверталися на батьківщину за партійним наказом, бо "віддані" місцеві кадри були здебільшого нічого не варті, - за винятком хіба що деяких сільських учителів). Таким чином, на великій території середняки й заможніші селяни перебрали адміністративний та економічний контроль над сільрадами, й сільська громада, яка одразу після революції вже фактично керувала непримусовим переділом землі, у висвітлюваний час здобула дуже міцне становище, - міцніше навіть за те, котрим вона користувалася в царській Росії. Сільради ж перетворилися, по суті, на їхніх агентів у здійсненні певних заходів офіційного характеру. В 1926 р. 90 % селянських господарств були об'єднані в громадах, і з огляду на сказане вище можна не сумніватися, кому на селі належала реальна влада. Учасниками сільських сходів тепер були всі, хто мав вік понад 18 років і належав до того чи іншого господарства. Правом голосу теоретично користувався кожний, але на практиці, як і раніше - тільки глави родин. Такий стан речей відбивало положення з радянського земельного кодексу, згідно з яким кворум сходу визначався не з розрахунку представництва членів усіх без винятку господарств, а за наявністю половини представників останніх. У 1927 р. влада вжила серйозних заходів, щоб надати сільрадам більше прав й очистити їх від "небажаних елементів", однак усі розуміли: справжня проблема коренилася в громаді. На XV з'їзді партії В. Молотов заявив: вигнані з Рад куркулі "намагаються окопатися в громаді". (Каганович: "Правильно!"), але "тепер ми остаточно виб'ємо їх навіть із тих останніх окопів". Тут неодмінно вкотре вже поставало запитання: хто ж він, нарешті, такий, цей "куркуль"? Спроба визначити суть "класового ворога на селі" та з'ясувати його кількість мала в недалекому майбутньому жахливі наслідки для мільйонів людей. Ми вже підкреслювали вище: "куркуль" у тому вигляді, в якому його представляла партія, був не більше, ніж плодом її уяви. Ще за доби воєнного комунізму Ленін значно розсунув сутнісні рамки первісного значення слова "куркуль" із тим, щоб довести існування на селі особливого "куркульського класу". Ця маніпуляція була настільки очевидною, що згодом із нею не погоджувалися навіть деякі партійні й державні діячі. Так, Бухарін у своїй праці "Путь к социализму и рабоче-крестьянский блок" (М.; Л., 1926) відрізняв "заможного господаря, сільського лихваря, куркуля" від заможного селянина, котрий використовував працю кількох наймитів. Останнього, на думку автора, не можна було відносити до куркулів. Нарком сільського господарства А. Смирнов також намагався звільняти заможного хлібороба від ленінських семантичних пут і, зокрема, наголошував: "Куркуль був, власне кажучи, дореволюційним типом експлуататора, який тепер фактично зник". А Мілютін - колишній нарком сільського господарства - запитував на XV з'їзді ВКП(б): "Що таке "куркуль"? Поки що не було чіткого, точного окреслення ролі куркуля в процесі [соціального] розшарування". До речі, такого окреслення ніколи так і не зробили. Один із учасників партійної дискусії з аграрних проблем писав: будь-хто, знайомий із реальними умовами, "знає дуже добре, що за сільським куркулем не можна прослідкувати безпосередньо (тобто за допомогою статистики використання найманої праці. - Авт.). Його неможливо розпізнати безпосередньо, так само як і неможливо визначити, чи він капіталіст, чи ні" (цит. за М. Левіним). Таким чином, питання створення психологічного, економічного та соціально-політичного портрета куркуля залишилося відкритим, і не тільки у висвітлюваний період, а й у роки майбутнього терору проти селянства. Та попри всю цю невизначеність - і попри навіть те, що офіційний журнал "Большевик" фактично запропонував узагалі відмовитися від терміна "куркуль", - на останнього в цілковитій відповідності до поглядів партії на селянство вже міцно було начеплено ярлик "класового ворога". Справа тепер стояла за підрахуванням його кількості. Але й тут, мабуть, годі було сподіватися на якусь певність і ясність, бо цифрові дані щодо "куркулів" дуже різнилися між собою. В 1924 р. радянська дослідниця Хрящева писала: "Треба визнати, значно заокруглюючи цифри, що "куркульська експлуатація" становить 2-3 %, але, по суті, ця експлуатація не має чіткого класового характеру". В 1927-1929 рр. приблизні підрахунки чисельності "куркулів" коливалися в межах 3,7-5 % від складу всього селянства (один відсоток дорівнював 1,25 млн чоловік). На XV з'їзді ВКП(б) Молотов прийняв цифру 3,7 %, однак зауважив при цьому, що з'ясувати точну чисельність куркулів є "майже неможливим завданням". Статистичний довідник СРСР за 1928 р., дані з якого часто використовувало політичне керівництво (незважаючи на те, що в рамках звичайного економічного аналізу цей довідник уживав "чужий" термін "підприємець"), визначає частку куркульських господарств у розмірі 3,9 % (або 5,9 % всього сільського населення), диференціюючи їх на таких, хто: а) володіє засобами виробництва загальною вартістю більш ніж 1600 крб, а також орендує додаткові засоби виробництва чи винаймовує робітників понад 50 днів на рік; б) володіє засобами виробництва загальною вартістю більш ніж 800 крб і винаймовує робітників понад 75 днів на рік; в) володіє засобами виробництва загальною вартістю більш ніж 400 крб і винаймовує робітників понад 15 днів на рік. Варто, мабуть, зауважити для тих, хто уявляє собі "куркуля" як дуже багатого експлуататора, що в 1927 р. найзаможніші селяни тримали тільки по дві-три корови й володіли приблизно десятьма гектарами орної землі на родину (у складі пересічно сім чоловік), а найбагатша селянська група одержувала лише на 50-56 % більше прибутку на душу населення, ніж найбідніша (за Ю. Арутюняном і Н. Ясним). Однак головним на цьому етапі було інше: становлячи З-5 % селянських господарств, "куркулі" разом із тим вирощували до 20 % усього хліба. Зрозуміло, партія не могла із цим примиритися і якраз у розпалі непу відчула потребу економічного "вгамування" "класового ворога". Але й до цього вона ніколи не минала жодної можливості наголосити: з огляду на піднесення економічної сили куркуля вкрай необхідно повсякчас зміцнювати спрямовану проти нього спілку (як тоді казали - "змичку") пролетаріату й найбіднішого селянства. Залишалася "дрібниця": дати визначення незаможного селянина. Як і у випадку з куркулем, це виявилося дуже непростою справою. Клопоту завдавала навіть така проста з точки зору марксистської доктрини категорія, як "сільськогосподарські наймані робітники". 63 % із них мали власні господарства, а близько 20 % - навіть живий інвентар, їх частіше наймали на поденну, ніж на сезонну чи річну роботу, а тому їх було важко відрізнити від "незаможних селян" (або членів їхніх родин), котрі так само могли час від часу працювати в когось за плату. Тож незаможника іноді визначали як хлібороба - власника невеликої ділянки землі (але безкінного), який іноді працював на стороні. За іншим визначенням, що його дав економіст Струмілін, незаможник мав господарство, прибуток з котрого не перевищував пересічної зарплати сільськогосподарського робітника. Пропонувалися й такі дефініції, за якими припускалося, що бідняк міг тримати коня. Справа ще більше заплутувалася, коли доходило до середняків, бо їх, крім усього іншого, ще й намагалися розділити на "слабких" і "заможних". За спільний критерій, який відрізняв цих обох від бідняка, слугувала наявність в їхньому господарстві (а це було, як ми вже підкреслювали, предметом контроверзи в партії) коня. Отже, поділ між середняком і куркулем у більшості визначень залежав від трактування останнього як такого, що експлуатував наймитів, тобто виглядав в очах обмежених класовим підходом партійців чимось на зразок капіталіста. Проте середняки й навіть незаможники теж могли наймати робітників. І справді, під час боротьби з "лівою" опозицією представники відділу агітації й пропаганди ЦК ВКП(б) заявляли, що "значний відсоток у наймі робітників припадає на долю господарств середніх селян". Аби хоч якось розібратися в цьому дефініційному безладді, почали застосовувати й інші критерії, - наприклад, розмір ділянки орної землі. Однак великі господарства нерідко належали багатолюдним родинам, визначеним як бездоганно середняцькі, а власник меншого господарства міг мати значно більше статків, торгувати хлібом, орендувати в когось сільськогосподарський реманент і робочу худобу тощо. Все це якраз і було ще одним - до речі, "основним" - критерієм "куркуля" (щоправда, деякі теоретики вважали: оренда неживого й живого інвентаря свідчила радніше про "комерційні", ніж "класові" контакти селян). Згадаємо і про спроби визначення "куркуля" за таким критерієм, як володіння худобою. Але той, кого відносили до середняків через те, що він не користувався працею наймитів і мало займався торгівлею, все ж міг тримати кілька корів і коней (у випадку, якщо його родина була аж надто чисельною). Як бачимо, всі вправляння навколо окреслення чітких ознак різних соціальних груп селянства успіху не мали. Справа ускладнювалася, зокрема, й недосконалістю системи збирання статистичних даних. Так, уже згадуваний економіст Л. Кріцман (співробітник аграрної секції Комуністичної академії) підкреслював: "Наші статистичні матеріали, на жаль, погано пристосовані до таких досить заплутаних дослідів" (цит. за М. Левіним). Інший тогочасний радянський автор - П. Лященко зауважував у своїй праці "История народного хозяйства СССР" (вийшла друком посмертно - в 1956 р.): "Ми не маємо статистичних даних, хай би навіть неповних або приблизних, щодо еволюції класової структури радянського села за будь-який конкретний період". Західний дослідник М. Левін у своїй англомовній праці "Російське селянство і радянська влада: Дослідження колективізації" (Лондон, 1968) навів лише чотири великі підрахунки (здійснені в СРСР у 1925-1928 рр.) кількості осіб, що входили до кожної селянської категорії, і принагідне докинув, що він особисто міг би дати на десяток більше таких підрахунків, відмінних від радянських як за категорійними критеріями, так і за результатами. Слід особливо наголосити на такому моменті: навіть після розподілення селян за категоріями наймити, як і завжди, були неспроможні відіграти роль надійної опори радянської влади на селі. Лише чверть із них - тобто приблизно 2,8-3 млн чоловік - були членами державної профспілки сільськогосподарських робітників (до речі: на думку комуністів, само по собі це членство мало що важило). А за повідомленням Молотова на XV з'їзді ВКП(б), на кінець 1927 р. лише 14 тис. найманих сільськогосподарських робітників перебували в лавах компартії. Таким чином, влада не могла цілком покладатися на представників цієї категорії, а ті, у свою чергу, вважали, що держава обходила це увагою. Взагалі становище сільської бідноти можна сміливо назвати парадоксальним. Скажімо, коли наймит заможнішав, він автоматично переходив до іншої соціальної групи, на яку партія дивилася із сумнівом, а то й із відвертою підозрою. А з іншого боку, якщо він не користувався з наданих йому офіційних привілеїв і не поліпшував економічних умов свого життя, його зневажало місцеве керівництво. Так, журнал "Большевик" (1929. № 2) згадував про партійців, котрі відмовлялися навіть спілкуватися із сільськими бідняками, бо, мовляв, "всі вони - п'яниці". А в часописі "На аграрном фронте" (1928. № 1) висловлювалася така думка: "Чого ми можемо навчитися від незаможних селян, якщо вони нездатні самі зварити собі борщу?" З огляду на сказане стає зрозумілим, що економічна допомога незаможникам втрачала будь-який сенс: в одному випадку вона попросту збільшувала число державних утриманців (чим, ясна річ, народному господарству завдавалася відчутна шкода), а в іншому - сприяла переходові бідняків у "сумнівну" (з точки зору партії) верству - середняцьку. Крім того, за численними офіційними даними, кредитні фонди для найбіднішого селянства часто ставали об'єктом різноманітних адміністративних зловживань. А головне, попри всі зусилля влади незаможники так і не зайняли перманентно ворожої позиції стосовно багатших елементів. Ще на V Всеросійському з'їзді Рад (191 8) селянські делегати заявили, що крах створених державою кредитних об'єднань унеможливив апеляцію влади до мас, тоді як "куркуль і підкуркульник торкаються найчутлнвіших струн" в душі бідняка. Що ж до середняка, то партія проголошувала курс на укладення союзу з ним проти "куркуля". Цей курс залишався незмінною частиною офіційної політики протягом усього періоду бурхливих подій на селі в довоєнні часи, фактично ж ставлення влади до середняка - а по суті, до всього селянства - коливалося між заохоченням і репресіями. Думку про доцільність саме подібної тактики поділяла більша частина партії на чолі зі Сталіним. Як тоді говорили, "чим більше прихильники таких переконань підкреслювали гасло спілки із середняком, тим виразнішою на практиці ставала їхня ворожість до нього" (цит. за М. Левіним). Всі згадані вище варіації спроб диференціювати селянство базувалися на суворо втриманих класових підходах. Реальну дійсність останні, звісно, не відбивали. Згідно з ідеологічними приписами, незаможники були в числі найперших претендентів до складу сільрад, але й там вони звичайно дотримувалися тієї ж самої лінії, що й решта селянства. За словами М. Левіна, навіть під час усіх майбутніх лихоліть, пов'язаних із хлібоздачами й політикою цін, "біднота поводилася точнісінько так само, як і інші виробники".

* * *

У період політичної й ідеологічної боротьби 20-х років головною турботою Сталіна було, звісно, зміцнення особистої влади в партії шляхом контролю над усіма призначеннями (він мав таку можливість завдяки своїй керівній посаді в секретаріаті ЦК). Тут перед генсеком відкривалися сприятливі перспективи. "Опору" режиму - робітничий клас - було зведено тепер переважно (якщо не повністю) до організаційної ударної сили, а його "провідна роль" у суспільстві перетворилася на звичайнісіньку фікцію. Опосівши всі підойми влади, партія стала предметом кар'єристських міркувань. Сформувався величезний бюрократичний апарат, в якого під розбещуючим впливом необмежених можливостей для одержання різних вигод змінювалися або принаймні перекручувалися старі мотивації. Та сила, котру Раковський охарактеризував у рамках "синдрому авто й гарему", фактично перетворювалася на новий соціальний шар. І справа тут була не тільки в поповненні лав партії великою кількістю спритних кар'єристів "молодої формації", а і в еволюціонуванні старих партійних кадрів у правлячу еліту. До речі, це аж ніяк не означало відмови від жорстоких ("революційних") заходів, бо ж, з одного боку, без них просто неможливо було утримати владу, а з іншого, їх ужиття передбачалося ленінською ідеологією, що, певна річ, залишалася "керівництвом до дії" й "рушійною силою всіх перетворень". Усе це було на руку Сталіну. І "ліві", і "праві" не могли не розуміти сумнівності претензій нової "привілігенції" на особливий статус, а тому чимало їх шукали підтримки в генерального секретаря. Він міг також розраховувати на багатьох представників молодшої генерації (здебільшого робітничого походження) - войовничих бунтівників на місцевому рівні в царські часи, що піднялися ієрархічною драбиною нагору в період безладдя громадянської війни, а тепер, в умовах "соціалістичного будівництва", нерідко висловлювали невдоволення елітарним становищем старих партійців - європеїзованих інтелектуалів (як "лівих", так і "правих"), котрі вели перед у теоретичних дискусіях. Саме ці "невдоволені" становили основу майбутньої "когорти відданих сталінців". В інтересах повалення Троцького та Зінов'єва Сталін спочатку зблизив свої позиції із бухарінськими, особливо стосовно тези, що селянин осягне соціалістичні принципи через торговельні кооперативи (які поступово підведуть його до виробничих кооперативів), а основним засобом створення системи торговельної кооперації є державне кредитування. До XV з'їзду ВКП(б) у працях і промовах Сталіна не траплялося навіть згадки про слово "колгосп". Як і до цього, він твердив: індустріалізацію можна здійснити, лише базуючи її на поступовому поліпшенні матеріального становища селянства. Та водночас уже розпочав потроху "коректувати" ідеї Бухаріна, - можливо, як гадає Ісаак Дойчер, для того, щоб послабити їхню притягальну силу в очах активістів "правого" крила. Так, на початку 1926 р. Сталін конфіденційно писав, що селянство - "досить нестабільний" союзник, що в громадянській війні воно коли підтримувало робітників, а коли - білих генералів. Процес поступового розгрому троцькістів, потім - Зінов'єва з Каменєвим, а далі -"нової опозиції", сформованої двома останніми разом із Троцьким, було завершено в грудні 1927 р., коли на XV з'їзді ВКП(б) Троцького й Зінов'єва виключили з партії. Обґрунтовувалося це необхідністю збереження подоби єдності серед переможного сталінсько-бухарінського керівництва на стадії фінальної атаки на "лівих". Але якраз у цей час Сталін і його прихильники зробили перші спроби привласнити собі їхні ідеї. Хоч в офіційних звітах з'їзду ішлося про "обмеження" "куркуля", а Сталін і Молотов заявляли про його "ліквідацію" як класу, у партійних колах стало відомо, що генсек маніпулював "лівими". Тепер він почав розсилати директиви про вжиття надзвичайних заходів проти "куркулів" у тоні, який суперечив його промовам на з'їзді (див., напр.: "Правда" від 14 та 24 грудня 1927 р. і від 6 січня 1928 р.). Разом із тим "праві", все ще наголошуючи на потребі збереження економічної рівноваги, теж почали вимагати підвищення уваги до промисловості й посилення тиску на "куркуля". Уже в жовтні 1927 р. Бухаріи твердив: спілка із середняком забезпечена, отже, тепер можна повести "наступ проти куркуля", щоб обмежити "його експлуатаційні тенденції" шляхом оподаткувань і звуження можливостей для використання найманої праці. На XV з'їзді ВКП(б) Бухарін і Риков говорили про необхідність застосування примусу щодо селянства, хоча й попереджали проти будь-якого збочення від непу, бо ж це спричинилося б до гострої кризи. Радянські автори традиційно дотримувалися погляду, що Бухарін і його однодумці були віддані ідеї відновлення капіталізму на селі - свідомо чи (з точки зору сталіністів) "об'єктивно". Близьку думку висловлювали й деякі західні дослідники: мовляв, "праві" стояли на поміркованих позиціях і ладні були допомогти одноосібнику як опорі сільського господарства країни, а здійснювати колективізацію готові були тільки за "дозрілості" селянства до цієї ідеї й за наявності відповідної матеріально-технічної бази (зокрема, тракторного парку). В усякому разі, приблизно так "праві" подавали свою програму. Однак незабаром Бухарін виклав (у газеті "Правда" від 30 вересня 1928 р.) жорсткішу концепцію: "Йдеться про великі капіталовкладення в сільське господарство... Розширення індивідуального селянського сектора, особливо того, що спеціалізується на вирощуванні хліба, обмеження куркульського сектора, будівництво радгоспів і колгоспів у сполученні із правильною політикою цін та розвитком кооперативів, які б охоплювали селянські маси". Дійсно, на початку непу Бухарін рішуче виступав у пресі на захист приватного сектора, а в 1929 р. разом з іншими "правими" негативно поставився до сталінських методів прискорення колективізації. Але куди важливіше те, що "праві" ніколи так і не запропонували жодної реальної альтернативи справжньої приватноселянської модернізації й висловили "необмежену підтримку" рішенням XV з'їзду ВКП(б) стосовно довготермінової програми колективізації (20 % на 1933 р.). Бухарін, по суті, ніколи не прагнув змінити аграрну політику партії, й годі шукати щось подібне в його "Записках економіста" (1928). Отже, "праві" ні на мить не зрікалися ідеї колективізованого сільського господарства, так само як і не заперечували ленінської тези щодо класової боротьби на селі (обстоювання Бухаріним думки про союз із середняком випливало із його зауваження про добровільне переслідування селянськими масами куркулів, і це формулювання залишалося в силі протягом усього періоду колективізації). Разом із тим Бухарін виступав проти застосування в сільському господарстві (як і в промисловості) таких "максимальних" заходів, як, скажімо, надмірне оподаткування селянства, що загрожувало падінням рівня сільськогосподарського виробництва. Тактика Сталіна на новій стадії (тобто в 1927-1930 рр.), коли з політичного погляду для нього найголовнішим було розгромити "правих", відзначалася великою гнучкістю. З одного боку, він використовував усі можливості своєї секретарської посади для розміщення вірних людей на ключових постах у партійному апараті в центрі й на місцях, а з іншого - разом із залученням на свій бік рядових партійців із обезглавленого "лівого" крила розпочав поступово привертати до себе прихильників непу, тим самим дедалі більше ізолюючи - ідеологічно й організаційно - лідерів "правих". Цьому сприяло й те, що за умов стабілізації становища в містах, зростання добробуту городян і відновлення "пролетаріату" в усіх фракціях партії зміцнювалося переконання щодо можливості переходу до безпосередньої побудови "соціалізму". Це передбачалося зробити на основі дальшого піднесення вже переважно відновленої промисловості й неухильного розширення рудиментарної колгоспної системи на селі. Саме такий курс становив головну частину схваленого XV з'їздом ВКП(б) плану, й Бухарін і Томський погодились із ним.

* * *

Форми внутрішньопартійної боротьби в Україні досить помітно різнилися від московських. У квітні 1925 р. сюди вирядили Л. Кагановича. Він мав замінити на посаді першого секретаря ЦК КП(б)У поволзького німця Е. Квірінга, який перешкоджав українізації. Великою мірою ставленик Сталіна, Каганович згодом набув такої жахливої репутації, що його призначення в 1925 р. в Україну нині розцінюється як справжнє лихо для неї. (До речі, тоді нарком освіти України Олександр Шумський виступив проти, доводячи, що такий високий пост має обійняти українець за походженням Влас Чубар.) Однак Каганович, хоч і пильнував інтереси Москви перед "небезпекою" з боку "націоналістичних збочень", усе ж виступав у той час прихильником "поміркованої" українізації на "культурному й мовному фронтах". До цього слід, мабуть, додати, що він народився в єврейській родині під Києвом і вільно розмовляв по-українськи. Таким чином, українізація не зустріла в особі нового першого секретаря непримиренного ворога. Але на початок 1926 р. московському керівництву здалося, що процес національного самовиявлення в Україні вийшов із-під контролю. Шумського, який вимагав якомога повнішої культурної, економічної й політичної автономії, звинуватили в "націоналістичному ухилі" і звільнили з посади разом із його прихильниками. Стався, звісно, скандал, - тим більший, що на захист наркома стала Комуністична партія Західної України (тоді діяла на польській території), а сам він подавав свою справу на розгляд виконкому Комінтерну. Сталін висловлювався в тому сенсі, що позиція Шумського виглядала досить привабливою в очах місцевої інтелігенції, однак із точки зору центру її можна було ототожнювати з боротьбою за відчуження українського культурного й суспільного життя від загальнорадянського культурного процесу, проти Москви та росіян узагалі, проти російської культури (а в чомусь, додамо від себе, це відповідало дійсності). Падіння Шумського й нападки на "шумськізм" не відродили курсу на цілковиту русифікацію. Посаду наркома освіти обійняв Скрипник, який боронив культуру своєї батьківщини протягом наступних семи років. Син українського залізничного службовця, Микола Скрипник у висвітлюваний період був провідною фігурою в КП(б)У. Ще в 1897 р. він вступив до лав РСДРП, а в 1901 р. його вперше заарештували за революційну діяльність. Після розколу партії в 1903 р. став більшовиком. На початок 1913 р. входив до редакції газети "Правда", а на VI з'їзді РСДРП(б) у 1917 р. був включений до складу її тоді ще нечисленного Центрального комітету. Повернувшись до Києва у грудні того ж року як уповноважений Леніна, Скрипник, здається, не надавав великого значення українській національній справі. Аж лише після приїзду сюди у квітні 1920 р. він із прихильника нейтралістської позиції досить швидко перетворився на речника незалежної, хай би й Радянської, України. І просто силою своєї вдачі він аж до смерті в 1933 р. якось збалансовував цю непримиренну по самій глибинній суті суперечність - незалежна і радянська. На думку Дж. Мейса, аж надто скромна посада наркома освіти не повинна вводити в оману, бо Скрипник фактично відповідав за національне питання, ідеологію та культуру. Певна річ, навколо цих проблем повсякчас точилася гостра боротьба. Скрипник не приховував своїх поглядів. Він з обуренням говорив на XII з'їзді РКП(б) (1923) про комуністів високого рангу, які з кон'юнктурних міркувань "прийняли" українізацію, але на ділі ні в чому не сприяли їй. До одного з тих, розповідав Скрипник, хто голосував за українізацію на нещодавній конференції КП(б)У, звернувся по-українськи якийсь робітник і почув у відповідь: "Почему ты не разговариваешь на понятном языке?" Однодумець Скрипника, письменник-комуніст Микола Хвильовий, прямо писав у 1926 р. у "Вістях Всеукраїнського Центрального Комітету робітничих, селянських і червоноармійських депутатів" (№ 3): "Українська економіка не є російською й не може бути такою, хоча б через те, що українська культура, яка походить із економічної структури і, в свою чергу, впливає на неї, має характеристичні форми та риси... Одне слово, союз лишається союзом, а Україна - незалежною державою". Так само відповідальний за українське політичне виховання Михайло Волобуєв нарікав: Україна досі зазнає економічної експлуатації через застосування центром фіскальних методів, уживаних ще в царській Росії. Проукраїнські настрої в КП(б)У підтримала група українських діячів - євреїв за національністю (Кулик, Ліфшиць, Гуревич і Равич-Черкаський). Останній критикував російських комуністів, які, на його погляд, "вважають, що Українська СРР і Комуністична партія України - це фіктивні поняття або просто гра в незалежність. У найліпшому разі вони (російські комуністи - Ред.) погоджуються, що в період боротьби проти націоналістичної Центральної Ради та Директорії компартія та радянський уряд повинні були прикраситися захисними національними кольорами й кольорами самостійності. Тепер же, коли радянський уряд на Україні міцно вкорінився, вони гадають, що роль Української СРР та КП України скінчилася". На противагу таким заявам ортодоксально настроєні члени партії застерігали щодо "розкольницьких впливів" із боку "націоналістичних ухилів". А Сталін тим часом обрав середній курс - аж поки не придушив Бухаріна та його прихильників і поки боротьба проти селянства не постала на порядку денному як найнагальніша проблема. У липні 1928 р. Кагановича, який у національному питанні принаймні виявляв відносну тактовність, відкликали до Москви. Сталін, на думку Бухаріна, "купив українців усуненням Кагановича з України". Сам Сталін згадував про вимоги українських діячів, щоб Кагановича замінили Гриньком або Чубарем, однак новим першим секретарем ЦК КП(б)У став поляк Станіслав Косіор, а Чубар обійняв посаду голови РНК. Таким чином, центр ясно бачив, що українська партійна інтелігенція все ще не "вгамувалася", а місцева влада так і не спромоглася завоювати прихильність села (в 1926 р., за словами Затонського, українські селяни цуралися всіх пов'язаних із режимом, - навіть, скажімо, "сількорів"). Значною мірою з огляду на все це партія вирішила й надалі підтримувати в Україні комнезами, вже ліквідовані в інших місцях. У 1925 р. ці комітети були позбавлені більшої частини своїх функцій, але в 1927-1928 рр. знову одержали їх, ще й укупі із спеціальним повноваженням "виявляти надлишки хліба" (своєрідний передвісник методів тих недалеких уже часів, коли Сталін домігся абсолютної особистої влади й розпочав справжню війну проти селянства).

ЧАСТИНА II Удар по селянству

5. Колізії 1928-1929 рр

На початку 1928 р. в СРСР вибухнула зернова криза - або, радніше, те, що під цим розуміло тогочасне керівництво. По суті ж це було не чим іншим, як тимчасовою втратою рівноваги на хлібному ринку. За допомогою нормальних заходів становище легко можна було виправити. Але знову ж таки притаманне комуністам недовір'я (або просто нерозуміння) до ринкової системи й наслідки некомпетентної політики цін викликали щось подібне до паніки. Дошкуляли й реальні проблеми. Так, на початок 1928 р. експорт хліба фактично припинився. Напередодні першої світової війни половина зернової продукції надходила від поміщиків і "куркульських" господарств. Вони вирощували понад 71 % хліба на ринок та експорт. У 1927 р. селяни володіли 314 млн га угідь супроти 210 млн перед революцією, а кількість господарств зросла від 16 млн до 25 млн; селянин (не куркуль), який напередодні війни вирощував 50 % хліба і споживав 60 % своєї продукції, тепер відповідно вирощував 85 % і споживав 80 %. Перед державою стояла проблема: як одержати це зерно? Проблема дуже делікатна, бо, як заявив ветеран партії Г. Сокольников на XV з'їзді ВКП(б), "ми не повинні думати, що зернові запаси селян - це ознака якоїсь куркульської війни проти пролетарської економічної системи й що ми повинні розпочати кампанію, щоб забрати їх. Якщо ми це зробимо, це означатиме лише повернення до реквізицій". Справі б могли зарадити правильне використання ринкових і фінансових заходів, а також певна міра обачливості. Однак комуністам бракувало і першого, і другого. Згідно з одним із авторів, загалом прихильним до режиму, "політика радянського уряду, який кожного року робив ставку на те, що цьогорічний урожай буде добрий, була відверто нереалістичною" (цит. за Р. Девісом). Словом, "режим поняття не мав, куди він прямує; рішенням, що їх він ухвалював, бракувало чіткості, й вони лише підривали сільське господарство" (за М. Левіним). На XV з'їзді ВКП(б) теж говорилося про це. Так, Камінський засуджував "коливання та непевність у цінах сільськогосподарської продукції", а як приклад навів офіційно встановлені ціни на льон, котрі змінювалися п'ять разів протягом двох років. Один із провідних західних дослідників висвітлюваної проблеми, нині покійний професор Є. Карч характеризував нездатність створити зерновий запас у врожайні роки як "недбалість, що межує з безглуздям", і додавав: коли через некомпетентність верхів і фіскальну політику в 1927-1929 р. спалахнула заготівельна криза, спроможність уряду адекватно відреагувати на неї фактично була паралізована "одночасною й майже неймовірною кризою в інформації". Насправді ж, на думку Карча, "побоювання, які тоді існували щодо здатності радянського селянина постачати ринок своєю продукцією... були абсолютно безпідставними", адже, за підрахунками, в 1927-1929 рр. досить було лише дотувати 131,5 млн крб для підвищення цін на хліб, і ринок швидко б стабілізувався. Більше того: як було потім з'ясовано - й мовчазно підтверджено радянськими економістами, - Сталін при обговоренні хлібної проблеми оперував невірогідними цифрами (радянській статистиці взагалі притаманні великі розбіжності у відомостях про врожай навіть одного якогось конкретного року). Некомпетентні й погано інформовані помічники генсека подали йому значно занижені дані щодо справжньої кількості зерна, виставленого на продаж у 1926-1927 рр. (Сталін говорив про 10,3 млн т, а в дійсності було 16,2 млн). По суті, протягом усього висвітлюваного нами періоду - під час реальних та уявних криз - радянський уряд покладався на цифри, такі ж ненадійні, як і ті, що їх він сам передбачав або "планував". Це й не дивно, адже, як писав А. Большаков у праці "Деревня 1917-1921 гг." (М., 1927), місцеві урядовці, приголомшені неймовірною кількістю зпущених "згори" різноманітних "форм" та "анкет", щиро визнавали: "Ми не можемо зрозуміти й половини запитань. Ми просто пишемо перше, що приходить нам у голову..." Зі свого боку, як зауважує Левін, Центральне статистичне управління, Державна планова комісія (Держплан), Наркомат інспекції і статистичні відділи кооперативного руху "подавали дуже різні цифри, що стосувалися цих проблем, - іноді у справах винятково важливих, наприклад, щодо заготівель, орних площ або п'ятирічних планів". Сталін помилково твердив, що обсяг товарного зерна в СРСР становить тепер лише половину обсягу, виробленого напередодні першої світової війни, хоч валове виробництво хліба вже досягло довоєнного рівня. Тут, багатозначно додав генсек (і це було ухилом "вліво" навіть порівняно з тією винятково жорсткою лінією, яку він збирався здійснювати на практиці), завинив головним чином "куркуль"; отже, розв'язка становища має полягати в переході від одноосібного селянського господарства до колективного і в боротьбі "проти капіталістичних елементів селянства, проти куркулів". Учасники об'єднаного засідання ЦК ВКП(б) і ВЦВК у квітні 1928 р. дійшли думки: криза викликана різними економічними факторами, а "куркуль" просто скористався з розбалансованості господарства. Проте Сталін знову переклав головну провину на "куркулів". Така настанова міцно закріпилася в радянській історіографії. Так, Д. Голінков писав: "Куркулі організували саботаж збору зерна в 1927-1928 роках. Притримуючи великі запаси хліба, вони відмовилися продавати його державі за ціну, встановлену радянським урядом". Щоправда, більшість сучасних радянських авторів (і навіть "догматичний" С. Трапезников) розглядають причини зернової кризи 1928 р. з позицій, що їх поділяють і західні науковці. В числі таких причин Трапезников згадує, наприклад, диспропорції між цінами на промислові товари й сільськогосподарську продукцію, брак промислових товарів, призначених для сільського ринку (а звідси й брак стимулу для селян продавати свої продукти), низькі державні закупівельні ціни, які спонукали виробників приховувати хліб, а не виставляти його на продаж, тощо. А зменшення кількості "куркулів" означало, що число тих, хто мав надлишок хліба, тепер скоротилося. Хоч як би там було, дефіцит зерна в січні 1928 р. становив якихось 2,16 млн т. Це ні в якому разі не тягло за собою "кризи" або "небезпеки" (на чому наполягав Сталін), бо ж, незважаючи на деяке зменшення обсягів вирощування зернових, інші галузі сільськогосподарського виробництва (зокрема тваринництво) перебували на піднесенні, і в 1928 р. валовий сільськогосподарський продукт у порівнянні з попереднім роком зріс приблизно на 2,4 % (за іншими даними, в той період щорічний приріст валового продукту досягав 5-5,5 %, що виглядає досить вірогідно). Крім того, за Трапезниковим, швидко збільшувалися обсяги продажу селянами продукції технічних культур. Таким чином, ніякої "кризи" не було, а просто селяни нормально реагували на конкретну ринкову ситуацію, спричинену штучним заниженням державних закупівельних цін на зерно. Однак у січні 1928 р. сталося те, що американський дослідник Стівен Коен назвав "головною подією". Зіткнувшись із хлібним дефіцитом (буцімто реальним, але, як ми вже бачили, уявним), політбюро ЦК ВКП(б) одностайно проголосувало за "надзвичайні заходи". "Праві" спочатку гадали, що йдеться про обмежену експропріацію "куркульського" хліба, та коли ця кампанія перетворилася на масове пограбування всього селянства (здійснюване майже з такою ж несамовитою жорстокістю, як і в 1919-1921 рр.), вони почали протестувати. Взагалі всі партійні фракції вважали це рішення тимчасовим і не розглядали його як сигнал до припинення непу, однак воно відіграло справді фатальну роль у подальшій долі країни. Партія захопила хліб, вирощуваний в умовах "гарантованого" ринку, й забезпечила тим самим державні потреби. Але, з іншого боку, ця "перемога" наочно продемонструвала селянам: на нормальний ринок годі вже й сподіватися. Економічний стимул до господарювання, й без того надто непевний, було фактично знищено. І ще один момент: успішна конфіскація зерна (вилучені у селян майже 2,5 млн т повністю компенсували дефіцит у 2,16 млн т) створювала ілюзію, начебто за допомогою брутального насильства можна розв'язувати будь-які проблеми. Сталін охарактеризував надзвичайні заходи як "абсолютно виняткові". Але цей "виняток" дуже нагадував методи часів воєнного комунізму. Так, на хлібозаготівельну кампанію терміново мобілізовувалися "кадри". В зернові райони вирядили 30 тис. активістів. У селах організовувалися надзвичайні "трійки", котрі мали повноваження контролювати місцеву владу. Із сільських, губернських і повітових парторганізацій вичищали "слабаків". Хлібні ринки закривалися. Кількість зерна, що його селяни могли змолоти на млинах, звели до прожиткового мінімуму. Хоч центр час від часу засуджував "крайнощі", він, по суті, уже повернувся до політики реквізицій періоду громадянської війни. "Наступ на куркуля" й примусове вилучення зерна в основному відповідали крайнім варіантам програми "лівих", тож Преображенський беззастережно підтримав цей курс. Від сталінських заходів потерпав і середняк - найчисленніша категорія на селі. Тепер він знову, як і в 1919 р., мав дуже мало своїх представників у сільрадах. У деяких українських губерніях їхнє представництво зменшилося до 30 %. І взагалі, до виборчих комітетів, які практично визначали склад сільрад, нерідко входила мізерна кількість селян усіх категорій порівняно з урядовцями та іншими відповідними особами. 10 січня 1928 р. було прийнято закон, який змінював положення про кворум на сходах сільських громад, і відтепер воля третини односельчан була обов'язковою для решти; позбавляв певні категорії селян права голосувати на сходах і водночас надавав це право наймитам, які не тримали власного господарства; дозволяв сільрадам скасовувати ухвали сходів, якщо активістам здавалося, що ці ухвали суперечать радянській політиці. Таким чином, закон завдав сильного удару по середнякові і водночас засвідчив початок кінця незалежності громад. На практиці це виявилося, зокрема, в тому, що громаду, як і за царських часів, почали широко використовувати для забезпечення "самооподаткування" селян. Тобто вона відповідала тепер за видобування "зайвих грошей" із села, після того як по-новому організовані сільські збори під тиском "згори" визначали розмір "зайвини" (все це, ясна річ, не мало нічого спільного із самооподаткуванням у традиційному розумінні, оскільки тепер громада згідно з офіційними настановами повинна була обов'язково обкладати "куркуля" підвищеними стягненнями, причому незалежно від думки з цього приводу решти общинників). Зрозуміло, всі ці суворі адміністративні нововведення не приваблювали, а, навпаки, відвертали від партійної політики всі прошарки сільського населення (і навіть бідняків). Змінюючи свій курс на селі, влада, як і завжди, приділяла особливу увагу основним житницям - Україні, Північному Кавказу, Поволжю, але вирішила спочатку "облаштувати" Сибір. Туди особисто вирушив Сталін (це був його останній візит до сільської місцевості) і закинув членам територіальної парторганізації та представникам місцевих державних органів некомпетентність, що межувала із "саботажем". На їхні протести - мовляв, претензії до селян були явно надмірними - генсек заявив: незаможники й середняки продали надлишки свого хліба, а от куркулі й досі притримують величезні запаси зерна - до 50-60 тис. пудів на господарство. Певна річ, то була чистої води вигадка. Більше того, Сталін тут суперечив сам собі, бо раніше твердив, що найбільша кількість непроданого хліба залишається в руках середняка. Коли дійшло до практичного виконання партійно-урядових настанов, місцеві урядовці, котрі подавали списки "куркулів", одержали завдання виявити в останніх нібито приховане ними зерно. Однак "класовий ворог" насправді не мав ніяких надлишків у кількості, відповідній заготівельним нормам, а тому виконавці наказів партії хоч-не-хоч мусили компенсувати недобір за рахунок усього селянства (до речі, в листі, надісланому Сталіним парторганізаціям, цілком відверто твердилося: куркуль зовсім не є головним держателем "зайвого" хліба, просто його треба переслідувати як економічного провідника селянства, за котрим ішов середняк). У міру послаблення кризи хлібозаготівель Сталін та його прибічник Бауман почали визнавати факти застосування під час здійснення "надзвичайних заходів": обшуків, конфіскацій, порушення "меж безпеки" середняка тощо. Із приголомшливою "безпосередністю" Сталін заявив 13 липня 1928 р. у доповіді на зборах активу ленінградської організації ВКП(б), що це було "негаразд", але ж у квітні й травні 1928 р. кількість заготовленого хліба залишалася недостатньою, а значить, "хліб все-таки треба було зібрати. Звідси повторні рецидиви надзвичайних заходів, адміністративна сваволя, порушення революційної законності, обхід дворів, незаконні обшуки і т. д., які погіршили політичний стан країни і створили загрозу змичці". За основну "правову" зброю, вживану проти селян у ході примусових хлібозаготівель, слугувала "стаття 107" (чинна від 1926 р.). Вона передбачала тюремне ув'язнення й конфіскацію майна стосовно тих осіб, котрі умисно сприяють підвищенню цін або не виставляють свою продукцію на продаж. Характерно: первісне ця стаття призначалася аж ніяк не для покарання селян, а лише для боротьби проти спекулянтів. Однак, як зазначив Риков на липневому (1928 р.) пленумі ЦК ВКП(б), в одному з округів її було застосовано у 25 % випадків до незаможників, у 64 % - до середняків і в 7 % - до куркулів. Якщо судити з наведеного в газеті "Правда" від 2 грудня 1928 р. списку незаможників із зазначенням їхнього ставлення до урядової політики, сподіваної підтримки владі з боку селянської бідноти вищезгаданий захід не забезпечив. Липневий пленум оголосив про скасування надзвичайних заходів (відданість курсові непу була в принципі підтверджена ще на квітневому пленумі того ж року). В типовій для себе відстороненій манері Сталін підтримав на липневому пленумі тезу "лівих" щодо одержання від селян капіталовкладень на індустріалізацію, одночасно прикриваючи свій непівський фланг: "З селянством у нас стоїть справа в даному разі так: воно сплачує державі не тільки звичайні податки, прямі і посередні, але воно ще переплачує на порівняно високих цінах на товари промисловості - це, по-перше, і більш або меншнедоодержує на цінах на сільськогосподарські продукти - це, по-друге. Це є додатковий податок на селянство в інтересах піднесення індустрії, яка обслуговує всю країну, в тому числі селянство. Це є щось подібне до "данини", щось подібне до надподатку, який ми змушені брати тимчасово для того, щоб зберегти і розвинути далі нинішній темп розвитку індустрії, забезпечити індустрію для всієї країни, піднести далі добробут села і потім знищити зовсім цей додатковий податок, ці "ножиці" між містом і селом...Без цього додаткового податку на селянство, на жаль, наша промисловість і наша країна поки що обійтися не можуть". І далі: "Чи може селянство витримати що тяжкість? Безумовно, може: по-перше, тому, що тяжкість ця буде ослаблятися рік у рік, по-друге, тому, що стягнення цього додаткового податку відбуватиметься не в умовах капіталістичного розвитку, де маси селянства приречені на зубожіння і експлуатацію, а в умовах радянських порядків, де експлуатація селянства виключена з боку соціалістичної держави і де сплачування цього додаткового податку відбувається в умовах безперервного поліпшення матеріального становища селянства". Сталін додав до цього, що й досі чиниться тиск на "капіталістичні елементи" села, який часом доводить їх до руйнування. Як гадає Р. Медведєв, за допомогою надзвичайних заходів генсек, можливо, прагнув лише "налякати куркулів, примусивши їх до покірності". Так чи ні, але з'явилися нові вказівки - припинити застосування надзвичайних заходів, підвищити державні закупівельні ціни на хліб, забезпечити село промисловими товарами. Однак зарадити справі вже було важко, бо заможніші селяни таки справді злякалися. Деякі засіяли менше землі, ніж звичайно, інші почали розпродувати своє майно (оскільки, за визнанням провідного сталінського економіста Струміліна, навіть підвищення закупівельних цін не покривало виробничих витрат селян). Одне слово, виробники хліба цілком природно відреагували на примусові конфіскації і продемонстрували відсутність будь-якого бажання збільшувати виробництво. Вони вже не докладали тих тяжких зусиль до праці, які нещодавно допомогли відродити сільське господарство країни. Таким чином, наприкінці 1928 р. партія знову наразилася на скруту, спричинену її ж власною політикою на селі. На початок серпня згаданого року показники у хліборобстві і тваринництві пішли вниз. Більше того: з урахуванням приросту населення в період від 1914 р. душове виробництво хліба зменшилося з 584 до 484,4 кг. Коли ринковий механізм не виправдовував покладених на нього сподівань, становище рятували за допомогою реквізицій, а тоді знову дозволяли ринок. Однак селянин уже не йняв йому - точніше, його радянському варіантові - віри. Це у нерозривному зв'язку із падінням мотивацій до праці створювало ситуацію, що її влада ніяк не могла зрозуміти. Справді, із дальшим погіршенням ринкових відносин (після вищеописаних подій) уряд, пам'ятаючи про успіх кампанії щодо примусового вилучення хліба, в будь-який момент залюбки вдався б до цього "випробуваного" засобу. Але ж тоді забрали величезну кількість зерна, вирощеного якраз за допомогою ринкових стимулів! Тож хіба не логічним було б передбачити, що тепер, за падіння сільськогосподарського виробництва і втрати довіри селянства до влади, ніяка реквізиція не приведе до бажаних результатів?! Хіба не ясно було, що справа зовсім не в "приховуванні" хліба, а в низькій продуктивності селянської праці?.. На жаль, не ясно...

* * *

А тим часом, поки тривала боротьба за хліб на селі, Сталін використовував становище, що склалося, для наступу на "правих". Він твердив про існування "певних елементів", які "чужі партії", "не бачать класового розшарування на селі" й які прагнуть "жити мирно з куркулем". На квітневому (1928 р.) пленумі ЦК ВКП(б) генсек піддав дуже гострій критиці партійців, котрі "тягнуться позаду ворогів соціалізму". В середині згаданого року Бухарін зрозумів: Сталін перейнявся рішучістю обрати курс, що неминуче призведе до повстань, і їх доведеться "залити кров'ю". Вже на початку червня ці два партійних лідери не розмовляли один з одним. Проте зовні все виглядало пристойно... Нарікаючи, що у своїй масі члени ЦК партії не розуміють суперечок у найвищому керівництві, Бухарін разом із тим не утрудняв себе роз'ясненнями. "Праві" воліли боротися зі Сталіним у "приватному порядку" і всіляко приховували внутрішні чвари. Зі свого боку, Сталін теж відкрито не виступав проти своїх опонентів, але його довірені особи повсякчас викривали "ухили" тих, хто не мав "охоти сваритися з куркулями", і врешті "докорінно права позиція" стала об'єктом нищівної критики в газеті "Правда" (від 18 вересня 1928 р.). Однак на той час Бухарін уже вимагав "наступу на куркуля". Його підтримав Калінін, аргументувавши таку позицію тим, що цього разу не буде дозволено ніяких примусових експропріацій. І розважливо додав: поки залишаються приватні господарства, завжди з'являтимуться й нові "куркулі", щоб замінити вже позбавлених власності. Сталін також поки що утримувався від передання "куркулів" до рук ОДПУ, хоч і висловлювався з цього приводу, як завжди, не дуже ясно, залишаючи тим самим за собою право вжити проти них "адміністративних" й економічних заходів. Коли ж справа торкнулася "особистостей", він скерував свою публічну атаку проти менш авторитетних й аж надто "правих" діячів, насамперед проти заступника наркома фінансів і наркома зовнішньої торгівлі Фрумкіна. Останній 15 червня 1928 р. виступив із відкритим листом до ЦК ВКП(б). На листопадовому (1928 р.) пленумі ЦК Сталін розкритикував його як представника "правого ухилу" і водночас заявив про єдність політбюро ЦК (хоч і піддав тут же критиці "примиренця" - "правого" Угланова, який підтримував "розкольників"). На пленумі Бухарін і Томський подали у відставку, але Сталін визнав це за передчасне і переконав їх забрати заяви (погодившись при цьому з їхньою вимогою, що чуткам про розкол у партійному керівництві час уже покласти край). Протягом 1928-1929 рр. генсек врешті-решт перехитрував "правих" і поступово розгромив їх, не надавши їм навіть можливості піти на прилюдний конфлікт (хоча б на рівні "справи" Троцького, не кажучи вже про Зінов'єва). За словами Р. Даніельса, "історія правої опозиції дає змогу простежити виняткове видовище політичної групи, яку спочатку розгромили, а тодівже атакували".

* * *

У міру загострення кризи хлібозаготівель наприкінці 1928 р. навіть Держплан уважав: тенденція до зменшення кількості зібраного зерна є тимчасовим явищем. І ще в листопаді цього року Сталін засуджував думку, за якою "надзвичайні заходи" мають перетворитися на сталий курс. Тому з новою нехваткою хліба в державних засіках упоралися, заперечуючи навіть саму згадку про "надзвичайну" ситуацію і відкидаючи щонайменші натяки на ототожнення дій хлібозаготівельних органів із конфіскаціями. Політбюро ЦК ВКП(б) прийняло на озброєння "урало-сибірський метод", запропонований парторганізаціями цих двох регіонів (Риков не погодився із таким рішенням), і приблизно з лютого 1929 р. його почали широко застосовувати, а в червні офіційно легалізували. Автори "методу" виходили з думки, нібито існували великі таємні сховища зерна (переважно в руках "куркулів"), і з огляду на це настійно пропонували збільшити норми хлібоздач. "Метод" передбачав демонстрування цілковитої "злагоди" в діях влади й низів. Прибуваючи до сіл, партійні уповноважені не просто віддавали накази про реквізиції, - ні, спершу вони збирали селянські сходи й закликали присутніх збільшити кількість хліба, призначеного для здачі (за принципом "самооподаткування" як щодо зерна, так і щодо грошових сплат), і вирішити, проти яких саме місцевих "куркулів" застосовувати "громадський вплив" і "масовий примус". Отже, чинився звичайнісінький тиск, мало відмінний від брутальної сили. Селяни, зрозуміло, майже завжди голосували проти таких "пропозицій", а тому їхніх провідників оголошували "куркулями" або "підкуркульниками", часом заарештовували, робили обшуки в їхніх домівках, накладали штрафи, конфісковували майно, а то й навіть розстрілювали... Збори тривали, аж поки ті, хто залишався, не голосували "за". Будь-який сумнів стосовно кворуму просто ігнорувався. Так державна влада, яка нібито обстоювала інтереси сільської громади, діяла проти уявних "приховувачів" зерна... Всіх "непокірних" виключали з кооперативів, їм відмовляли у праві на помел тощо. Радянська преса наводила випадки, коли щодо них вживали бойкоти, депортації, грошові покарання, а їхніх дітей відмовлялися приймати до школи... Навесні 1929 р. м'ясо також почали збирати силоміць (Сибір у такий спосіб здав 19 тис. т супроти 700 т у минулому році). На додачу до реквізицій, супроводжуваних штрафами та ув'язненнями, спостерігалося чимало випадків конфіскацій "куркульських" реманенту й тяглової худоби, ба навіть землі (особливо в Україні). Тобто вже розпочалося справжнє "розкуркулювання", можливість якого партія поки що заперечувала. В теорії "куркуля" можна було тільки "примусити", причому виключно згідно з волею селянських мас. Однак на практиці цей "громадський вплив", по суті, фабрикувався. Якщо ж відкинути ідеологічний чи "косметичний" аспекти хлібозаготівельних кампаній, реальна картина виглядала так. Наприклад, в одному з округів, за повідомленням офіційної преси, ні бідняки, ні середняки не знайшли в політиці партії нічого привабливого. В іншому окрузі населення 40 % сіл голосували проти партійного курсу, ще в іншому - З0 %; газета "Известия" від 12 й 13 січня 1928 р. визнала, що сільські збори часто приймали антипартійні ухвали. Та хоч не хоч, а кампанію треба було продовжувати. До неї вирішили залучити міських робітників-партійців, які, згідно з одним друкованим звітом, форсували рішення зборів "кавалерійськими методами". "Лівий ухильник" Сосновський, засланий до Сибіру, писав: представники влади "кидалися на селянина" в одностайній люті, небаченій від 1918-1919 рр.; від селянина вимагали тільки "давати" - зерно, податки, позички, забезпечення, і все - надтерміново... Проглядаючи звіт за звітом, переконуємося: збори просто примушувалися до покори залякуванням. А проте, як побачимо далі, ці методи швидше об'єднували селян (і в тому числі незаможників), ніж роз'єднували. Тиск, скерований нібито проти "куркулів", не давав сподіваних результатів, а тому урядовці, хоч ніколи й не мали прямих інструкцій застосовувати конфіскації проти середняка, знову почали це робити. В інтересах загострення "класової боротьби" було вирішено передавати 25 % вилученого у "куркулів" хліба незаможникам і наймитам. Та й на це останні реагували дещо стримано. А з початком весни таке хабарництво взагалі довелося припинити - весь хліб забирала держава. Як зазначив Бауман, селянин-бідняк, такий корисний до цього, навесні "часто не мав удосталь їжі, а отже, він також пішов із шапкою в руці на поклін до куркуля". А. Мікоян теж згадував про "хитання" селянина-бідняка під впливом "куркулів". У передовій статті газети "Правда" від 10 січня 1929 р. наголошувалося: "куркулі" привертали на свій бік решту селян під гаслами підтримки рівності громади. З огляду на все сказане "урало-сибірський метод" не можна визнати ефективним. Його головний недолік полягав у тому, що хліб у виробника треба було відбирати силоміць, і робили це переважно непрохані зайди. Крім того, "метод" передбачав не простий примус, а такий, що відповідав засадам "воєнно-командної" економіки, а отже, аж ніяк не суміщався із поки що діючими ринковими відносинами. Словом, наступ на ринок розгортався, бо "придушення куркуля" (чого домагалися в ході хлібозаготівель) з економічної точки зору якраз і означало знищення в селянина стимулу працювати на вільний ринок.

* * *

Кампанія на селі не була єдиною ознакою "ухилу вліво". Вся суспільна атмосфера у країні, починаючи від 1928 р., у різкому контрасті з відносним спокоєм раннього непу була насичена терором й істерією. Сигналом до початку нагнітання обстановки послужив перший із горезвісних судових процесів - "шахтинська справа" (березень 1928 р.), коли всупереч бажанню "правих", поміркованого сталінця Куйбишева (завідуючий господарськими справами) і навіть голови ОДПУ Менжинського Сталін організував неправедне судилище над групою інженерів - "буржуазних спеціалістів". Протягом 1928-1929 рр. повсюдно викривали "саботажників", зокрема "буржуазних спеціалістів" у Казахстані, нібито пов'язаних з "англійським капіталістом Урквартом". "Шахтинська" та інші "справи" чітко дали зрозуміти: класова боротьба відновлюється, причому з більшою інтенсивністю. Третину всіх фахівців, зайнятих тоді в народному господарстві, становила інтелігенція ще дореволюційної школи, а з-поміж спеціалістів із вищою освітою вона складала явну більшість (серед учителів із вищою освітою - 60 %). Та попри це старих інтелігентів повсюдно виганяли з роботи, нерідко засилали, а то й навіть доводили до смерті, їхніх дітей виключали з вузів. Як наслідок, за станом на 1930 р. більше половини працюючих інженерів уже втратили рівень належної підготовки: лише 11,4 % із них мали вищу освіту, а деякі не закінчили навіть і прискорених курсів. "Культурна революція" в Україні відбувалася дещо інакше, ніж у Росії: тут переслідували не тільки представників старшої української культурної еліти, а й "націоналістично" настроєних інтелігентів-комуністів. Сільських учителів - звичайно "підозрілого" соціального походження - часто-густо карали як "класових ворогів" або й просто на таких, скажімо, підставах, як наявність родича-священика. У "Смоленському архіві" міститься документ, що добре характеризує мерзенну суспільно-моральну атмосферу в країні 1929 р. Одного разу, оповідає документ, місцеві урядовці "спеціально пішли до Яблонської школи, щоб побачити вчительку Орлову, дочку куркуля, засудженого на 8 років за антирадянську діяльність, і попівську дочку [вчительку] Кустову. Там вони влаштували вечірку з пиятикою, примусивши вчительок спати з ними... [один із урядовців] мотивував свою ганебну пропозицію заявою: " Я - [радянська] влада; я можу робити, що завгодно", знаючи, що такі заяви справлять особливий ефект на Орлову та Кустову, оскільки вони чужого класового походження. Внаслідок його переслідувань Кустова була близька до самогубства".

* * *

Загальне марксистське положення, що класове почуття має слугувати за рушійну силу соціальних перетворень, необхідно було пристосувати до сільських умов. Тож на селі його повсякчас розпалювали, а в разі невдачі просто вигадували. У промові на засіданні ВЦВК у грудні 1928 р. голова ВЦВК М. Калінін навів деякі з причин того, чому селяни, і в їхньому числі незаможники, не відчували до "куркуля" належної класової ненависті. Куркуль, твердив він, "також відіграє позитивну роль у сільському господарстві", бо надає позички незаможникові й таким чином "рятує його від біди в часи страждань" (до речі, це було непрямим визнанням того, що радянська влада бідняка "не рятує"), а коли куркуль забивав корову, то незаможник міг купити в нього трохи м'яса. У радянських документальних джерелах міститься й таке досить звичайне свідчення: "Часом куркуль веде за собою бідну й середню верству. Трапляються випадки, коли селяни-колгоспники голосують проти виключення куркулів. Часто незаможник ішов за куркулем унаслідок поганої організації. Причиною цього, крім слабкої організації незаможних, є погрози з боку куркуля, брак культури та родинні зв'язки". Згідно з офіційними звітами, що дійшли до нас, незаможники могли також заявити: "В нашому селі нема куркулів", або ще дивовижніше: "Тепер вони (хлібозаготівельники. - Ред.) конфіскують хліб у куркуля, а завтра обернуться проти бідного й середнього селянина". У своїй промові (в ті часи не опублікованій) на Північно-Кавказькій партконференції в березні 1929 р. Мікоян відверто сказав: середняк убачав у куркулеві приклад і визнавав його авторитет, одночасно вважаючи бідняка поганим господарем. Таке становище, - додав промовець, виражаючи новий, тобто сталінський, спосіб мислення, - виправить лише велике колективне господарство. А на XVI конференції ВКП(б) (квітень 1929 р.) С. Сирцов, невдовзі висунутий у кандидати в члени політбюро ЦК, заявив: не тільки деякі середняки, а й деякі бідняки підтримують куркулів; фактично "середняк повернув проти нас, ставши на сторону куркуля". Протягом 1928-1929 рр. було зроблено безліч визнань (навіть від таких діячів, як Каганович), що не тільки куркуль, а й решта селянства посіли ворожу позицію стосовно влади. Але, хоч як це парадоксально, "куркульська манія" була навіть корисною для партії, адже, за словами Сталіна, якщо середняк переконається, що прагнення до поліпшення свого добробуту неминуче приведе його до становища гнаного й придушуваного куркуля (або й просто йому перешкодять стати заможним), - тоді він, середняк, дійде висновку: єдиним шляхом для нього залишається шлях до колгоспу. Тепер щодо чисельності "куркулів". Податки, накладені на них в листопаді 1928 р., теоретично стосувалися тільки 2-3 % селян (щоб подолати їхню "апатію", за основу оподаткування визначили розмір засіяної площі, незалежно від фактичного врожаю), однак на практиці, як сказав Сталін, - до 12 %, а в деяких районах навіть більше. За іншими джерелами, "додатковим податком на доход" були обкладені 16 % селянських господарств Росії. В газеті "Правда" від 18 вересня 1929 р. згадувалися цілі "куркульські села". За даними Девіса, в одному такому селі на Північному Кавказі на збори, присвячені заготівлі хліба, не приходили навіть депутати місцевої сільради. Отже, кількість "куркулів" - названих такими у відповідності до норм хлібоздачі 1929 р. - напевно з'ясувати не вдалося (на думку радянського дослідника Ю. Мошкова, вона досягала 7-10 % усіх селян). Сталін згодом об'єднав "куркулів" і "заможних" в одній псевдокатегорії, загальна чисельність якої становила 15 % усіх господарств.

* * *

Протягом вирішального 1929 р. ні "хлібна", ні "селянська" проблеми так і не були, по суті, розв'язані. В зиму з 1928 на 1929 р. запровадили обмежені норми споживання хліба, а в серпні 1929 р. - і м'яса. Навесні 1929 р. Риков, підтриманий Бухаріним, запропонував імпортувати зерно. У 60-х роках СРСР був змушений таки вдатися до цього, але зараз пропозицію Рикова відкинули після "дуже палкої дискусії" ("Правда" від 19 липня 1929 р.). На засіданнях політбюро ЦК ВКП(б) Бухарін говорив тепер про "воєнно-феодальну експлуатацію селянства", і "праві" докладали великих зусиль до владнання стосунків із хліборобом, вимагали скасувати примусові заходи щодо нього, повернутися до непу й вільного ринку. Взимку 1929 р. Сталін заявив (у неопублікованій тоді промові) про "зрадницьку поведінку" Бухаріна. Останній опублікував цей пункт із промови в "Правді" від 24 січня 1929 р. і супроводив його цитатами з Леніна, якими обґрунтовував таку думку: застосування жорстких комуністичних принципів на селі до створення тут "матеріальної бази комунізму" може обернутися для партії катастрофою. Майже всі безпартійні фахівці-економісти (в першу чергу Володимир Громан - найсвітліша голова в Держплані) підтримали й цю думку, й вимогу "правих" відновити рівновагу на ринку. Навіть найближчий до Сталіна економіст Держплану - Струмілін уважав: темпи економічного зростання не повинні випереджати процес нагромадження необхідних для цього ресурсів (тобто, інакше кажучи, не треба штучно прискорювати природний хід подій). Та найвище керівництво на все це не зважало. У квітні - травні 1929 р. було затверджено перший п'ятирічний план розвитку народного господарства (його навіть не встигли остаточно доробити). Власне, це не був навіть "план" у звичайному розумінні даного слова. В ньому певною мірою витримувалася координація діяльності різних народногосподарських галузей, робилася спроба збалансувати ресурси та можливості їхнього використання, але, за Левіним, це була, по суті, "просто конфігурація цифр у напрямі постійного завищення їх, і це становило їхню єдину функцію". Планувальники підготували два варіанти - відправний та оптимальний (напруженіший від першого). Успішна реалізація оптимального варіанта залежала від п'яти добрих урожаїв, сприятливого становища на міжнародному хлібному ринку, розумного витрачання коштів на оборону тощо (все - нереальне). Крім того, неможливо було витримати навіть закладені в плані вимоги координації, бо кожне підприємство поринало у власні, не погоджені з інтересами всього народногосподарського комплексу, а до того ж цілком волюнтаристські плани прискореного розвитку. І ще такий момент, у разі виконання цього плану до 1932 р. приватний сектор на селі занепав би через надлишок зайнятого в ньому населення (хоч і тоді давав би майже 90 % валової сільськогосподарської продукції). Це наочно демонструє суть партійної політики ще навесні 1929 р. Партійна політика на селі фактично зруйнувала неп. Але треба сумніватися, чи зрозуміло це найвище керівництво. Аж до середини 1929 р. у своїй діяльності воно загалом виходило з ідей непу, з факту довготривалого існування приватного сектора в сільському господарстві, ринкових відносин. Із цього ж виходили Держплан, Наркомат землеробства та інші установи. У квітні 1929 р. сам Сталін казав: 4,9-5,7 млн т із тих 8,2 млн т зерна, що їх потребувала держава, можна було дістати на ринку, а покриття нестачі в 2,5 млн т міг забезпечити лише "організований тиск на куркулів" за "урало-сибірським методом" (як бачимо, в цій химерній суміші двох взаємовиключних економічних моделей поки що не містився заклик до запровадження тотального контролю над вільним виробником). Обрання Сталіним порівняно повільного шляху до здійснення своєї подвійної операції - розгром "правих" і перехід до прискореної колективізації - можна значною мірою пояснити неготовністю частини його найближчих прибічників (навіть на початку 1929 р.) до таких серйозних дій. "Праві" зазнали поразки у квітні згаданого року внаслідок зусиль ветеранів ЦК партії, що об'єдналися навколо генсека для здійснення курсу, який тоді вважався ще досить поміркованим, але Сталін дедалі міцніше "припинав" їх до своєї, вже розпочатої наджорсткої політики.

* * *

На початку 1929 р. в партії точилися нескінченні дискусії навколо питань боротьби проти "куркуля", однак якогось певного рішення тоді так і не ухвалили. Аж лише в травні цього року Раднарком віднайшов спосіб формального визначення "куркульського" господарства. Отже, за таке визнавалося господарство, яке або регулярно використовувало працю наймитів, або тримало млин, маслоробню тощо, або орендувало сільськогосподарські реманент чи приміщення; крім того, до "куркульської" відносилася та родина, в якій хтось із її членів займався комерцією, лихварством та іншою непродуктивною діяльністю (сюди включалися й священицькі обов'язки). За такими ознаками можна було покарати майже кожного селянина. Більше того: республіканським, губернським і повітовим органам влади надали право так "модифікувати" різновиди репресій, аби вони якнайбільше "відповідали" місцевим умовам. Тим часом навіть найрадикальніше настроєні члени партії продовжували заперечувати курс на фізичну ліквідацію "куркуля", супроводжувану масовими депортаціями. Тільки наприкінці 1929 р. комісія з цього питання подала на розгляд керівництва пропозицію: найгіршу з трьох категорій "куркулів" ("активні вороги", що вчинюють "ворожі" акти) слід ув'язнювати й депортувати. Та спорадичні випадки "розкуркулювання" (початки масової акції ми висвітлюватимемо в наступному розділі) траплялися й задовго до цієї пропозиції, - ще на початку 1929 р. Так, у лютому "розкуркулили" й заслали на Північ 15 селян із с. Шамраївка Київського округу (налічувало приблизно 3 тис. господарств). Особливу ревність демонстрували найзаповзятливіші сталінці місцевого рівня. Наприклад, 20 травня Середньо-волзький партійний комітет ухвалив "усунути" "контрреволюціонерів-куркулів", а 14 червня Північно-кавказький партком - експропріювати й засилати "куркулів", які завдають "клопоту" (щоправда, ішлося тільки про тих, кого піймають на приховуванні зерна, але й тоді не більше одного - двох на станицю). При цьому місцеві державні органи й партійні організації діяли аж ніяк не на свій розсуд: судячи з публікації в наукових записках Дніпропетровського університету (1962. Т. 76. С. 58), ще на початку 1929 р. вони дістали повноваження "за рішеннями загальних зборів трудящих селян" в адміністративному порядку засилати "куркулів". Як звичайна зброя в боротьбі проти "класового ворога" вживалися послідовно запроваджувані норми хлібоздачі й оподаткування. Так, за Струміліним, "куркуль", середній заробіток котрого лише уп'ятеро перевищував середній заробіток незаможника, сплачував податки у 30 разів більші, ніж останній (в перерахунку на душу населення). Указ від 28 червня 1929 р. дозволяв сільрадам у разі невиконання одноосібним господарством норми хлібоздачі накладати на нього грошові штрафи, у п'ять разів вищі за вартість цієї норми. Така ось "правова" основа - вкупі з розкуркулюванням - аж до лютого 1930 р. підводилася під курс партії на селі... А несплачення штрафу тягло за собою продаж із торгів господарства й виселення його мешканців. Наприклад, у типовому з цього погляду розпорядженні (Дніпропетровський округ) говорилося: "Громадянин Андрій Бережний, заможний селянин, був зобов'язаний доставити кукурудзу за 40 % - ною нормою. Він не доставив 203 пуди і тепер відмовляється робити дальші доставки. Він мусить сплатити 500 крб штрафу протягом 24 годин. У випадку несплачення відбудеться примусове стягнення штрафу шляхом продажу [його господарства]". Унаслідок усього цього "куркулі" в 1928-1929 рр. втратили від 30 до 40 % власних засобів виробництва. Разом з іншими видами покарань часто застосовувалося "позбавлення виборчих прав". Селянин таки остерігався втрати цього, по суті фіктивного, привілею, бо це одразу ж зафіксовувалося в його особистих документах, і від цього тавра він не міг позбавитися ніде, де б не шукав праці або притулку. За словами Левіна, позбавлення виборчого права "часто супроводжувалося відмовленням такій особі в житлі, харчових картках, медичному обслуговуванні, а особливо - засланням". У висвітлювані роки фактично зник ще один, загальною чисельністю до 500 тис. чоловік, елемент суспільства, толерований у рамках непу в інтересах ринку, - новий "буржуй", горезвісний непман. Його репрезентували головним чином дрібні крамарі, що не використовували найманої праці. В 1927 р. середня вартість капіталу їхніх крамниць, розташованих у селах, оцінювалася в 711 крб (за офіційним валютним курсом - до 375 доларів або 80 фунтів стерлінгів). Зникнення непманів викликало фактичний крах системи розподілу споживчих товарів, але й тоді навіть мізерну кількість наявних поки що товарів неможливо було продати. Ніби всупереч курсові на заслання "куркулів" або продажу з торгів їхнього майна Калінін зробив спробу дозволити зубожілим "куркулям" протягом 1929 р. асимілюватися в колгоспах. Уже в середині цього року серед партійних лідерів знайшлося чимало прихильників такої ідеї (за умови, якщо розкуркулені "цілковито відмовляться від особистого володіння засобами виробництва"), однак багато хто й відкидав її. Тож у серпні Бауман заявив: партія ще не розв'язала остаточно це питання. А в другій половині року "куркулі" вже майже втратили можливість вступати до колгоспів: у жовтні тих, хто висував таку пропозицію, обвинувачували в "правому ухилі".

* * *

Усіх перелічених вище заходів явно не вистачало, щоб, з одного боку, в масовому масштабі привернути селянство на сторону радянської влади, а з іншого - ізолювати "класового ворога". Навпаки, основна частина селян тепер вороже ставилася до політики партії й у своєму опорі використовувала всі приступні їй засоби (зокрема, скарги синам, які служили в армії). В редакційній статті "Правда" від 2 лютого 1929 р. гірко нарікала: селянин ще не усвідомив "засадничої різниці між законами старого режиму та радянськими законами" й автоматично розглядає будь-яку владу як ворожу. "Правду" особливо дратували такі, наприклад, селянські думки: "Яка користь від законів, коли судді знають один одного", "закон - це павутиння павука, крізь яке джміль пролізе, а муха заплутається". Відносний спокій на селі, властивий періодові непу, тепер повністю зник. Уже в 1928 р. з усіх усюд надходили повідомлення про грабунки, випадки громадянської непокори й опору владі, бунти (в яких, до речі, брали участь і робітники), а також про численні напади на партійних та інших активістів. Так, 7 червня три "куркулі" забили на смерть секретаря партосередку з м. Іваново, 7 листопада було вчинено замах на голову колгоспу та ще одного місцевого діяча в Костромі, а 19 грудня - на голову сільради в Пензі. Протягом 1927-1929 рр. загинуло до 300 уповноважених із хлібозаготівель. В Україні у згаданий період кількість зареєстрованих "куркульських терористичних актів" зросла вчетверо (тільки в 1929 р. сталися 1262 випадки). Офіційні дані за дев'ять місяців 1929 р. вказують на організовані "куркулями" 1002 "терористичних акти" лише в центральних губерніях РСФРР (при цьому було вбито 384 особи; за цими справами засудили 3281 особу, з них 1924 "куркулів" (31,2 %), 1896 "середняків-підкуркульників", 296 "селян-незаможників", 67 "офіційних осіб". Поскільки абсолютно зрозуміло, що під час слідства під категорію "куркулів" прагнули підвести якомога більше обвинувачуваних, можна зробити досить певний висновок: у своїй масі селяни були відверто вороже настроєні проти радянської влади. Влітку 1929 р. "тероризм" значно поширився. Однак він поки що не виходив за рамки спорадичного збройного опору, й до серйозних повстань не доходило. Найчастіше селяни вдавалися до такої форми спротиву, як приховування зерна (спочатку в межах власного господарства, а потім десь на пустирях, у стогах сіна, в церквах, у відкритому степу, в ярах і лісах). "Куркулі" переводили зерно на ім'я своїх родичів, продавали незаможникам за низькими цінами або приватним нелегальним торгівцям, які потайки вивозили його вночі возами, на плотах тощо. Середняки й бідняки - держателі хліба - робили те саме, кожний у міру своїх можливостей. Навіть колгоспники, як тільки могли, намагалися уникнути конфіскацій. Коли ж зерно не вдавалося приховати або збути, його просто знищували.

* * *

Партія поки що не мала змоги всеосяжно контролювати ситуацію в селі. В 1917-1921 рр. кількість сільських комуністів становила тільки шосту частину загального числа, й до того ж чимало з них були сільськогосподарськими робітниками. В 1922-1923 рр. дуже небагато їх відновили членство в партії. Отже, за станом на 1929 р. основна маса партійців - сільських мешканців складалася з "новобранців", рекрутованих під час непу. Екстремістські більшовицькі доктрини більш ранніх часів справляли на них незначний вплив, і в цьому якраз і полягала головна перешкода на шляху спроб партії запровадити на селі свій цілковитий контроль. Як зазначав тогочасний радянський дослідник А. Ангаров, незаможник-активіст, до цього лояльний режимові (можливо, навіть комуніст), тепер легко змінював свою позицію на "класове ворожу". А в 1928 р. Молотов нарікав: сільські наймити й бідняки становили всього 5 % членів партії. Листопадовий (19 28 р.) пленум ЦК ВКП(б) підкреслив: із-поміж українських сільських комуністів налічувалося "значне число заможних селян і підкуркульницьких елементів, звироднілих і цілком чужих робітничому класові". І в будь-якому разі переважну більшість сільських комуністів становили місцеві урядовці. Усе це давало підстави вважати, що кількість комуністів на селі була явно недостатньою для забезпечення тут партійного впливу. У вересні 1924 р. в СРСР діяли тільки 13558 сільських партосередків (загальна чисельність членів - 152993). До кожного осередку звичайно входило чотири - шість чоловік, і він охоплював у середньому три - чотири села, часом розташовані один від одного на відстані 8-9 км. Навіть у жовтні 1928 р. налічувалося тільки 198 тис. хліборобів - членів партії (із загальної кількості 1,36 млн), тобто на 70 тис. селянських господарств припадав один партієць. І тільки в 70 тис. сіл функціонували 20,7 тис. партосередків. У 1929 р. вже трохи більше - 23,3 тис., із загальною чисельністю членів 333,3 тис. (за свідченням журналу "Большевик" (1929. № 20), деякі із цих осередків були фіктивними). В Україні кількість сільських комуністів була ще меншою - 25 тис. чоловік на 25 млн сільських мешканців. У 1929 р. в СРСР на три сільради припадав пересічно один партосередок. За часів непу частка незаможників у сільрадах досягала 16 %, а протягом указаного року зросла з 28,7 до 37,8 %. Із марксистської точки зору, це вважалося явно недостатнім. Однак ніякі відсотки не могли зарадити справі: коли розпочався наступ проти селянства, сільради й навіть райради виступили проти, після чого Москва звинуватила їх у "збиванні блоку з куркулями" та "виродженні". В документальному джерелі згадується твердження одного голови райвиконкому, що тиск на куркуля "оберне його й усе населення проти нас", і не тільки "прості" селяни, а й місцеві партійці заявлятимуть уповноваженим: "У нас тут немає куркулів"; навіть самі уповноважені "перетворюватимуться на примиренців". Ясна річ, з огляду на все це влада закидала низовим парторганізаціям та органам ОДПУ "втрату пильності". Багатьох комуністів звільняли з роботи (іноді розформовувалися цілі райкоми й усі партосередки в районі), а тих, хто вимагав додержання хоч якоїсь законності, оголошували спільниками "правих". Газета "Правда" від 23 травня 1929 р. писала: члени партії нерідко виявляли себе "противниками швидкого розвитку колгоспів і радгоспів", "принциповими" прихильниками "вільного розвитку селянського господарства", оборонцями ідеї "мирного співіснування з куркулем" тощо. Дуже скоро чистка "опортуністів", котрі сприймали новий курс без усякого ентузіазму, набула масового характеру. Навіть "сількорів" (селян, що надсилали кореспонденції до газет і журналів) офіційно критикували як "великою мірою чужі елементи" ("Правда" від 9 жовтня 1929 р.). Звичайно, з усього сказаного аж ніяк не випливає, що партія зовсім не мала ніякої опори на місцях. Чи не в кожному селі із числом мешканців дві тисячі й більше діяла своя "бригада" активістів. У повідомленні про одну таку групу називаються 14 чоловік - наймитів, колишніх червоних партизанів, а також кандидатів на міліцейську посаду. Як і десять років тому, значну частину "активу" становили напівкримінальні елементи. У популярному "сільському романі" В. Бєлова "Кануны" (М., 1976) у похмурих тонах описуються часи кінця непу у Вологодській губернії. Виводяться, зокрема, образи "активістів". Рушійними мотивами вчинків одного з них - морально неповноцінної особи - є мстивість і підлість; він пише на односельчан анонімні доноси і взагалі всією своєю поведінкою викликає почуття огиди. "Він ні на кого не покладався, а вірив лише у свою власну владу й хитрість. І після того, як він повірив у це, в ньому вкорінилася думка: всі люди подібні до нього, і весь світ живе під знаком страху та влади, як він. Сила лежить в основі всього, але більша сила підкорює її, й люди зважають лише на силу. Вони бояться її". Таким чином, партія не вбачала в сільських комуністах своїх абсолютно надійних союзників. Тому влітку 1929 р. для забезпечення хлібозаготівель у села знову були виряджені міські партійці (числом 100 тис.). Пізніше до них приєдналося, можливо, стільки ж інших урядових уповноважених. Лише на Північному Кавказі в сільську місцевість вирушили 15 тис. городян. Перехід від етапу безпосереднього втручання партії (під виглядом "масової кампанії") в землеробські справи до наступного не виявився надто важким. Преса, виступи з публічної трибуни тощо вже підготували грунт для застосування самосудів над "класовими ворогами". Досвід 1928-1929 рр. показав: у тодішній суспільній атмосфері, створеній за допомогою "масових кампаній", ці самосуди цілком можуть виглядати - принаймні зовні - як масове, "народне" волевиявлення, а не як наслідок адміністративних заходів (справжній же настрій селянських мас мало кого обходив). По суті, самосуд було вжито (звісно, в переносному значенні цього слова) й до політично розгромлених "правих", У червні 1929 р. Томського звільнили від обов'язків голови профспілок, у липні Бухарін був змушений облишити роботу в Комінтерні (щоправда, обидва поки що залишалися у складі політбюро ЦК ВКП(б)). Їхніх послідовників усунули з усіх важливих посад. А там дійшла черга й до рядових однодумців "правих". Чи багато їх було? Бухаріну так і не вдалося, подібно до "лівих", організувати свою опозицію, але, за сучасними радянськими дослідниками, його підтримували цілі місцеві парторганізації, і число виключених із партії "бухарінців" - або оголошених такими - досягло 100 тис., - проти 1,5 тис. "троцькістів" (тут доречно нагадати про такий факт: нова кризова ситуація з її істеричною суспільно-моральною атмосферою надзвичайно приваблювала ветеранів "лівого" крила в партії, й деякі з них - Преображенський, Радек і Смілга - порвали із Троцьким і підтримали Сталіна). Посилюючи тиск на селянство, партія, зрозуміло, не нехтувала, хоча б у теорії, й економічними стимулами. Наприклад, "Правда" від 30 липня 1929 р. назвала брак товарів для села "однією з найсерйозніших перешкод". Та знову ж таки: в рішенні ЦК ВКП(б) від 29 липня 1929 р. відверто підкреслювалося: забезпечення селян продукцією підприємств "має переважно узгоджуватися з виконанням планів хлібозаготівель". Інакше кажучи, товари пропонувалися тільки в обмін на зерно, причому й тут слід було неодмінно керуватися "класовим підходом" (зокрема, в першу чергу "отоварювати" незаможника). Однак настанова щодо такого стимулювання хліборобів, по суті, не виконувалася. Партія не бажала чекати, й політика примусу щодалі посилювалася. Ще 28 червня було ухвалено: селянина можна карати навіть за відсутності доказів "приховування" зерна; в разі невиконання норми хлібоздачі на нього треба накладати штрафи, а при несплаті податку - експропріювати. Інший указ, від того ж дня, передбачав такі покарання за "невиконання загальнодержавних розпоряджень": спочатку штрафи, а у випадку повторної "провини" - тюремне ув'язнення на рік; таке ж "невиконання", але групове, тягло за собою ув'язнення строком на два роки з цілковитою або частковою конфіскацією майна та подальшим засланням. Щоб уникнути такого лиха, "куркулі" тепер розпродували свої господарства й переселялися до міст. Крім усього іншого, влада намагалася використати й такі способи вилучення зерна, як "добровільні пожертвування". Так, у жовтні 1929 р. в українські села надійшла вказівка: протягом кількох днів кожне господарство мало додатково - "в добровільному порядку" - здати 20 пудів пшениці. Фактичний хід подій у висвітлюваний період іноді досить важко реконструювати через підступну поведінку Сталіна. Так, він розгромив "правих", не входячи з ними в безпосередній особистий конфлікт; переконливо доводив, що (розпочата за його ж таємним наказом) "класова боротьба" начебто була свідченням "народного волевиявлення"; нарешті, обвинуватив "ухильників" у розпалюванні тих самих ексцесів, які насправді були неминучим наслідком його власної політики. Чимало партійців дуже добре розуміли: боротьба провадиться не лише проти "куркуля", а й проти середняка, однак уважали це правильним, ленінським курсом, і саме таким його треба оголосити. Цьому заважало одне: з точки зору марксистської теорії даний курс трактувався як "лівий ухил". Отже, кожний пункт нової сталінської політики доводилося вбирати у відповідні шати комуністичної термінології. Перш за все надійного обгрунтування потребувала спровокована кремлівською верхівкою "класова боротьба на селі до переможного кінця". В конкретно-історичних умовах 1929 р. необхідно було зобразити середняка як нібито палкого прихильника колективізації. Тоді не було жодного партійного діяча, котрий обминув би цю проблему.

* * *

У такій обстановці світоглядної мішанини й фантазійних ідей, фактичних змін - попри збереження звичних словесних формулювань - напрямів політики, тощо партійні маси втрачали всякі орієнтири. З цього скористався Сталін, щоб оголосити перехід до прискореної колективізації (хоч ми й не можемо сказати напевне, коли в нього визрів цей намір). На думку Карча, сталінський спосіб мислення у сфері аграрної політики можна розглядати в контексті повторного "відкриття" на початку 1929 р. "короткотермінової ефективності" примусових заходів, за допомогою яких можна було розв'язати й довготермінову структурну проблему. Шлях до цього логічно пролягав лише через "воєнізовану" економіку. Отже, колективізація сільського господарства (інакше кажучи, запровадження над ним тотального контролю) ставала просто неминучою. Цілком можливо, Сталін дійшов такого висновку після того, як "урало-сибірський метод" не спромігся довести свою абсолютну, стопроцентну надійність. П'ятирічний план розвитку народного господарства передбачав створення протягом 1932-1933 рр. 5 млн колгоспів. Однак "Колгоспний центр" уже в червні 1929 р. ставив інші завдання: в 1930 р. колективізувати 7-8 млн господарств, протягом п'ятирічки колективізувати половину сільського населення, а також усуспільнити землю загальною площею втричі більшою, ніж визначалося в п'ятирічному плані (цим усім, по суті, вщент руйнувався аграрний розділ останнього). В листопаді й грудні вказані цифри знову були підвищені. Такий волюнтаризм пояснюється дуже просто: на відміну від "правих", які вважали, що колективізація матиме сенс, тільки коли селянство буде повною мірою забезпечене товарами міського виробництва, сталіністів турбували зовсім інші міркування. Як заявив улітку 1929 р. Мікоян, "якби не було зернових труднощів", у прискоренні колективізації не було б потреби ("Правда" від 27 червня 1929 р.).

* * *

Організація колгоспів розпочалася ще на самому початку радянської влади. Чимало їх було створено під адміністративним тиском і значною мірою "укомплектовано" колишніми міськими робітниками. Із виникненням непу, коли городяни почали повертатися додому, такі штучні колективні господарства, зрозуміло, припиняли своє існування. В інших випадках заможні колгоспники, щоб урятувати свою власність, поверталися до одноосібного землеробства (таке явище спостерігалося і в 1930 р.). Одне слово, "ранні" колгоспи не відігравали якоїсь помітної ролі в економіці країни. На середину 1928 р. до них входило менше 2 % хліборобських родин. Ще в постанові РНК і ВЦВК від 16 березня 1927 р. не містилося чогось такого, що б свідчило про перехід до масової колективізації середняків. І навіть наприкінці 1928 р. ніщо не вказувало на це, хоч постанова від 15 грудня і закликала до підтримки будь-яких сільських колективів (до речі, тепер заборонялося створення нових "усуспільнених одноосібних господарств", якщо це тягло за собою підсилення "куркульської" верстви). У середині 1929 р. Наркомат землеробства підрахував чисельність наявних на той час 40 тис. колгоспів (тільки 10-15 тис. із них очолювалися компетентними головами). Більшість із них становили не справжні колективні господарства, а "товариства спільного обробітку землі" (тсози), створені для спільного орання, збирання врожаїв, розподілення доходів тощо. Це був витвір сталінської доби - "артільний" тип колгоспу, грунти, реманент і продукція якого перебували в "колективній" - тобто державній - власності. Крім політичних і соціальних факторів, що зумовлювали необхідність колективізації, висувався ще такий аргумент: мовляв, одноосібний обробіток землі є непродуктивним, а тому на зміну йому неминуче мають приходити великі соціалістичні (або аналогічні за розмірами капіталістичні) господарства. Висловлювалася й віра в технічну революцію, котра мала, зокрема, покласти край "архаїчним" способам тваринництва, нібито заснованим виключно на "одноосібній методиці". Ленін, зрозуміло, повсякчас залишався непохитним у переконанні щодо остаточного тріумфу величезних "марксистських" сільських господарств-фабрик. Однак із досвіду функціонування таких "фабрик", створених ще в ленінські часи, радянські економісти дійшли висновку, менші за розмірами господарства є водночас й ефективнішими. Деякі з цих економістів - колишні есери, насамперед постать такого масштабу, як Чаянов - схвально відгукувалися про одноосібний спосіб господарювання й обстоювали його ще в 1929 р., аж поки їх не примусили "змінити" свою думку. Якраз у цей час Сталін заявив про переваги "гігантських колгоспів": ""Наукові" заперечення можливості й доцільності організації великих хлібних фабрик площею 50-60 тис. га луснули й обернулися на попіл" ("Правда" від 7 листопада 1929 р.). Згодом генсек зменшив "площу" до "40-50 тис. га", але у висвітлюваний час сільськогосподарські експерти, не бажаючи пасти задніх, фактично почали говорити аж про 100 тис. Дехто незабаром охарактеризував колгосп (вживаючи класичну марксистську термінологію) як "перехід до великої колективної сільськогосподарської фабрики". Сам же Сталін висловив передбачення, що за допомогою колгоспів "наша країна за якихось три роки стане однією з найбагатших, якщо не найбагатшою житницею в усьому світі". Бухарін також з ентузіазмом висловлювався про велетенські господарства, кожне з яких мало охоплювати цілий район ("Правда" від 19 лютого 1930 р.). Типовим для того часу був випадок у Хоперській окрузі (Нижнє Подоння), названій "зразком прискореної колективізації". Там було запропоновано план (розроблений за три дні!) створення "соціалістичного агроміста" із 44 тис. мешканцями, з квартирами міського типу, бібліотеками, ресторанами, читальнями, спортивними залами... Такі фантазії виявляли надзвичайну живучість протягом усієї радянської історії. Ця спонука до величезного господарства не мала під собою ніяких реальних підстав, бо ж такими аж ніяк не можна назвати настійне бажання урбанізувати село і створити зернові фабрики (про які гіпотетичне говорив колись один німецький учений). А тим часом навіть побіжний погляд на, так би мовити, аграрну реальність міг неодмінно викликати запитання: чому ж тоді ефективні капіталістичні господарства не мали гігантських розмірів? Відповідь - якщо відкинути політичні міркування - напрошується така: якби сільськогосподарські "велетні" насправді були б продуктивнішими, вони обов'язково виникли б на Заході (так само, як і величезні промислові підприємства). Але там зазнали краху навіть спроби організувати великі землеробські й тваринницькі кооперативи. Таким чином, через ідеологічну зашореність в СРСР пішли шляхом "гігантоманії", замість того щоб інтенсифікувати землеобробіток в одноосібних господарствах. Між тим останнє було цілком реальним. Адже, коли вивільнювалася підприємливість селян - у 1861-1876 і в 1901-1910 рр. - виробництво зерна в Росії зростало в ці періоди на 45 %, а в 1924-1929 рр. перевищило середній рівень урожайності 1901-1910 рр. на 22 %.Як бачимо, селянське господарство містило в собі великі можливості для підвищення продуктивності виробництва (щорічна норма росту селянського виробничого капіталу становила тільки 5,5 %). Крім того, незалежно від форми господарювання існувало чимало простих, але ефективних - і випробуваних уже в інших країнах - способів піднесення продуктивності: заміна все ще вживаних п'яти мільйонів дерев'яних плугів на сталеві, раціональніше використання насіння тощо.

* * *

В історіографії й досі твердиться, що ініціатива розпочати масову колективізацію зародилася на Нижньому Поволжі й поширилася "спонтанно". Протягом 1929 р. інші парторганізації виступали з пропозиціями стосовно термінів колективізації у своїх місцевостях, повсякчас ущільнюючи їх у відповідь на вимоги керівництва (при цьому "нагору" часто повідомлялися фіктивні цифри). Колгоспцентр спочатку вирішив зосередити свої зусилля на окремих районах "суцільної колективізації", де вже існувала велика кількість колгоспів. У червні переважно козацький Північно-кавказький край оголосив свою програму колективізації цілих станиць. Таким чином, на цій стадії колективізація була ще не суцільною, а локальною. За станом на листопад в СРСР загалом було усуспільнено тільки 7,6 % господарств (близько 2 млн), але в ряді губерній та округів - 19, а в деяких районах і губерніях - навіть до 50 і більше відсотків. Принцип обов'язковості думки більшості для меншості при голосуванні на сільських зборах за колгосп тепер став нормою. Голосували, звісно, під жорстким тиском "згори". Але й це часом мало допомагало. Відомий випадок, коли в одному селі "більшість" становила аж 18 господарів із 77, а в іншому "проти" не голосував ніхто, однак усі 15 одноосібників, вибрані до комітету з колективізації, відмовилися від такого доручення (за це їх оштрафували та ув'язнили). Крім того, коли справа таки доходила до створення колгоспу, одноосібники нерідко розпродували з торгів свою худобу та реманент. На основі набутого досвіду керівництво вирішило оголосити місцевості з високим відсотком колективізованих селян зразком для всієї країни, і в другій половині року Сталін назвав цей "метод" масової колективізації важливою передумовою виконання п'ятирічного плану. Як завжди під час сільськогосподарського безладдя в Радянському Союзі, детальна організація відзначалася недосконалістю, і в пресі часто траплялися ось такі, наприклад, повідомлення: "Партії пшениці на дванадцять вагонів гниють у підвалі млина "Червона зірка" в Железняках у Донбасі"; "в Білоруській філії Зернового об'єднання зерно скидано на купу у дворі. У Воронковому 100 тонн зерна згнили в коморах... У багатьох районах Одеської губернії зерно лежить у купах на землі, навіть не покрите... десятки тисяч тонн зерна таким чином скидано в купи на землю просто неба" ("Правда" від 12 жовтня 1929 р.). У середині 1929 р. все ще припускалося: норма колективізації залежатиме від наявності тракторів. Але з часом почали твердити (як, наприклад, Сталін у своєму Зверненні до аграрників-марксистів), що значно підвищити продуктивність в умовах усуспільнення здатне навіть просте нагромадження плугів. Отже, справа форсувалася. Та Сталін настільки вміло приховував свій намір здійснити "прискорену колективізацію", що навіть на початку вересня один із його найближчих прибічників Г. Орджонікідзе говорив про "роки й роки", а Андреєв заперечував можливість досягнення "суцільної колективізації" в межах п'ятирічки. Більш відповідний сталінським намірам погляд висловив Г. Пятаков - колишній впливовий лідер "лівих" - у промові на засіданні РНК у жовтні 1929 р.: "Ми зобов'язані прийняти найвищі норми колективізації сільського господарства", після чого закликав до "тієї самої напруги, з якою ми працювали в час збройної боротьби з класовим ворогом. Настав героїчний період для нашої побудови соціалізму". Отже, схильність до старих партійних традицій якраз і стала базою для згуртування навколо Сталіна прибічників політики воєнного комунізму. При цьому, з одного боку, існувало переконання, що попри всю брутальність своїх методів генсек щиро бореться за перемогу соціалізму на "вирішальному етапі", а з іншого - що сама небезпечна обстановка даної фази потребує партійної єдності. Як твердив Пятаков, фактично знову відродилася атмосфера громадянської війни й тепер у наступі на селянина можна було посилатися на надзвичайну ситуацію. Хвиля фанатичного піднесення знесла будь-яку поміркованість. Реально мислячі партійні економісти пропонували підтримувати темпи зростання промислового виробництва на рівні 18-20 % (тоді вже досягнутого, принаймні на папері), водночас добиваючись підвищення ефективності й не розробляючи жодних планів без належного урахування наявних ресурсів. Але Сталін і його послідовники наполягали на подвоєнні норми зростання (у випадку, якби вона в 1930 р. досягла - навіть за офіційними даними - 22 % замість очікуваних 35 %; те ж саме стосувалося показників продуктивності й виробничої собівартості). У другій половині 1929 р. економісти стали перед вибором: або підтримати політиків, або опинитися у в'язниці. Сталіністи вже почали їх відкрито критикувати, а Молотов говорив про "буржуазно-куркульських ідеологів у центрі та на місцях" ("Правда" від 20 вересня 1929 р.). У жовтні Громана вивели з Ради спеціалістів Центрального статистичного управління, а наприкінці року сам цей орган підпорядкували безпосередньо Держпланові. Безпартійні економісти (наприклад, Чаянов) зреклися своїх поглядів. Хоч їх і оголосили "нещирими", каяття все ж дало їм змогу прожити ще деякий час, аж поки вони не загинули кількома роками пізніше в інсценованому "процесі меншовиків" та інших неправедних судовищах. Політичне керівництво не тільки придушило фахівців, а й поклало край економічним дослідженням у галузі, як пише Левін, "математичних моделей зростання, досліджень розміщень та ефективності капіталовкладень, моделей нагромадження і споживання, досліджень моделей управління, вивчення наукової організації праці" тощо. Сталініст Струмілін заявив: "Нашим завданням є не вивчення економіки, а змінення її. Закони нас не обмежують. Нема таких фортець, яких більшовики не могли б узяти. Питання темпу залежить від рішень людей". Було заплановано подвоїти основний капітал за п'ять років. При цьому треба було підвищити й рівень виробництва сільськогосподарської продукції - на 55 %, а на 85 % - рівень споживання. На липень 1929 р. до колгоспів вступили 4 % господарств, а на листопад - 7,6 %. За винятком районів, де запроваджувалася примусова колективізація, колгоспи майже скрізь були все ще "слабкі" і в переважній своїй більшості складалися з бідних селян. Але Сталін говорив про цей не дуже переконливий "зріст" як про величезний, непереборний народний рух. На початку листопада він оголосив про "радикальні зміни, які відбуваються в розвитку нашого сільського господарства від одноосібного хліборобства на базі малих господарств до великомасштабного, передового колективного сільського господарства, до обробки землі спільними зусиллями... Нова головна риса селянського колгоспного руху полягає в тому, що селяни вступають у колгоспи не окремими групами, як це було раніше, а цілими селами, цілими повітами, цілими округами й навіть цілими губерніями. А що це значить? Це значить, що середняк пішов у колгосп. І це є основою радикальних змін у розвитку сільського господарства, що становить найважливіше досягнення радянської влади" ("Правда" від 7 листопада 1929 р.). Радянські дослідники хрущовського періоду критикували це твердження як помилкове, й мали в цьому рацію, однак пізніші вчені багато в чому погоджувалися із сталінською позицією (підтримуючи, зокрема, тезу, що володіння колгоспами невеликою частиною всієї орної землі якраз і викликало необхідність суцільної колективізації). Наступ на селян різко активізувався. Ключовим моментом тут став листопадовий (1929 р.) пленум ЦК ВКП(б). Членам ЦК було заявлено: масова добровільна колективізація вже відбувається, після чого їх зобов'язали (зокрема, під тиском із боку Молотова - головного провідника політики Сталіна) протягом якихось тижнів чи місяців використати щонайменшу можливість для розв'язання аграрного питання раз і назавжди. Молотов закликав колективізувати сільське населення губерній і республік "уже наступного року", вимагав "рішучого наступу" вже в найближчі чотири з половиною місяці, застерігав проти проникнення "куркулів" у колгоспи: "Ставтеся до куркуля як до найхитрішого і все ще не розбитого ворога". Дав також зрозуміти, що матеріальні умови для здійснення колективізації не створені: "Розміри матеріальної допомоги не можуть бути дуже великими... все, що держава може дати, попри всі зусилля, це дуже мала сума". Замість цього ЦК закликав селян самих робити основні капіталовкладення. При всьому тому Молотов і далі гостро критикував "правих" за їхні обвинувачення партії "в будівництві соціалізму шляхом надзвичайних заходів, тобто шляхом адміністративних репресій". У відповідь Риков зачитав заяву від себе та інших двох вождів "правих", в якій вони "зрікалися" своєї незгоди з більшістю, твердили, що не мають нічого проти прискорення темпів індустріалізації й колективізації, проти курсу "рішучих дій" щодо куркуля. Разом із тим Риков доводив: тактика "правих" забезпечила б "менш болісний шлях". Цю заяву гостро розкритикували цілий ряд промовців, включно зі Сталіним. Каяття "правих" визнали за недостатнє. Політичну перемогу над ними з тріумфом відзначив Мікоян: хоч у минулі роки руки партії "певною мірою були зв'язані хитаннями й опором правих членів Політбюро", тепер у справі хлібозаготівель відкривалася "ясна й раціональна лінія". Крім атаки на "правих", на пленумі були піддані, як завжди, критиці деякі "незначні ексцеси". Так, голова Колгоспцентру Л. Камінський визнав: цілком можливо, що де-не-де вживалися "адміністративні заходи", але він уважає це "несуттєвим". Пленум оголосив про нагальну потребу "радикальної розв'язки" аграрного питання, заявивши, що "це завдання лежить у площині дальшого прискорення процесів колективізації"; зобов'язав усі парторганізації "зробити наріжним каменем завдання дальшого розвитку масової продуктивної кооперації, колективізації селянських господарств"; закликав до "мобілізації... для праці в колгоспах... принаймні 25 тис." промислових робітників - членів партії; висунув вимогу вжиття "найрішучіших заходів" щодо куркулів. В окремій резолюції пленум підкреслив: "Україна повинна, протягом дуже короткого періоду, показати приклади організації великомасштабного колективного сільського господарства". "Права" опозиція засуджувалася за "твердження, що темп, узятий у колективізації, нереалістичний", що "матеріальні й технічні передумови відсутні й що бідне та "середнє" селянство не має бажання перейти до колективних форм землеволодіння". Пленум виключив Бухаріна з членів політбюро ЦК за "зведення наклепів на партію з демагогічними обвинуваченнями" й за "твердження, що "надзвичайні заходи" відштовхнули "середняка" до куркуля". Після пленуму Бухарін, Томський і Риков "покаялися", а інші колишні опозиціонери - наприклад, Шляпников і Пятаков - рішуче закликали до партійної єдності. Було створено новий великий адміністративний орган - Наркомат сільського господарства СРСР - з повноваженнями змінювати вже ухвалені плани. 5 грудня організували комісію з вироблення строків колективізації. На чолі з новим наркомом сільського господарства Я. Яковлєвим вона 22 грудня випустила пам'ятну записку із пропозицією завершити суцільну колективізацію продуктивних земель протягом двох - трьох років. При цьому Яковлєв попереджав проти надмірного захоплення чисто адміністративними заходами, щоб не відлякувати середняка, і проти "змагання" між різними районами за якнайшвидше досягнення 100-процентноЇ колективізації (останнє застереження відбивало реальний стан справ на місцях). Тож не дивно, що Яковлєв швидко став об'єктом жорсткої критики. Його атакували такі, наприклад, суперсталіністи, як Шеболдаєв, - за те тільки, що комісія рекомендувала навесні 1930 р. колективно обробити "принаймні третину" посівної площі. Сталін, звісно, вимагав куди радикальніших дій і стисліших строків (до речі, в грудні 1929 р. він відзначав своє 50-річчя, й це стало дуже зручною нагодою для нестримного вихваляння генерального секретаря, аж до відвертого фальсифікування недавнього історичного минулого). Молотов назвав проект комісії незадовільним, і Сталін наказав його переробити з виходом на граничний строк колективізації хлібовиробних регіонів (і в тому числі України) - осінь 1930 р. 4 січня перероблений план схвалили (для України), після чого поставили вимогу цілком колективізувати Північний Кавказ, Поволжя навесні 1931 р. (крайній строк), а решту територій - щонайпізніше навесні 1932 р. На даний момент Сталін уважав: "Розкуркулювання тепер - дуже важливий елемент в організації й розвитку колгоспів... звичайно, було б неправильно прийняти куркуля в колгосп. Неправильно, бо він заклятий ворог колгоспному рухові" ("Правда" від 29 грудня 1929 р.). А в "Правді" від 30 жовтня й 25 листопада 1929 р. висловлювався жаль із приводу того, що куркулів не заарештовують у достатній кількості, не примушують їх здавати хлібні "надлишки" тощо. Підкомісія комісії політбюро ЦК ВКП(б) зі справ куркульства повідомила: "Назрів час з усією конкретністю порушити питання про ліквідацію куркуля"; для цього існують усі політичні умови, бо ж до колгоспу пішов середняк. Із метою переведення цього питання в реальну площину підкомісія розбила "куркулів" на три категорії. Представників першої належало заарештовувати, розстрілювати або ув'язнювати, а їхні родини засилати, другої - просто засилати, третьої - "неворожої" (поки що) категорії - можна було приймати до колгоспів із випробувальним строком. Отже, вперше прозвучав офіційний заклик до систематичного депортування найзаможнішої верстви хліборобів. А Сталін виклав у "Правді" від 29 грудня 1929 р. ключову формулу: "Ми перейшли від політики обмеження експлуататорських тенденцій куркуля до політики ліквідації куркуля як класу". Підсумовуючи події, що призвели до "другої революції" й нового витка масового терору й нагнітання людиноненависницької істерії, наголосимо: за найменшої можливості компартія прагнула знищити систему одноосібного обробітку землі та сільську ринкову економіку. Перша така спроба закінчилася невдачею, й комуністи змушені були протягом кількох років пристосовуватися до реалій, несумісних з їхньою ідеологією. Однак вони так і не зрозуміли, а отже, й не впорядкували належним чином наявний тоді ринок. І за перших же ознак труднощів знову повернулися до примусових заходів (нібито тимчасових), не спромігшись збагнути, що й тимчасовий тиск може знищити ринкові стимули праці, та так, що їх потім уже неможливо буде відновити. Внаслідок занепаду цих стимулів партія вдалася до ескалації політики примусу, та, переконавшися нарешті, що "надзвичайні заходи" хлібозаготівель обходяться дорого й потребують надто великих зусиль, звернулася до колективізації як до способу запровадження свого надійного контролю над урожаєм та позбавлення селян можливості розпоряджатися ним (до того ж цей засіб відповідав ідеологічним настановам марксизму). Три наступні зими засвідчили три підходи до селянської проблеми. В 1927-1928 рр. зерно просто вилучалося, в 1928-1929 рр. під цю справу почали підводити базу у вигляді буцімто "масової підтримки" й "народної ініціативи", а в 1929-1930 рр. фальшиву стихійність сполучили з колективізацією. При цьому докладалося всіх зусиль для доведення факту, нібито уявний "класовий ворог" опинився в ізоляції (насправді ж майже всі селяни опиралися політиці партії). Ця доктринальна фантазія мала, одначе, свої певні переваги, адже її можна було використовувати проти селянських лідерів. Економічні наслідки всіх описаних дій партії просто не могли не обернутися катастрофою, бо ж вони передбачали неминуче знищення найефективнішої частини землеробів і втрату стимулів до праці в решти. Судячи із заяв Сталіна та його прибічників про величезне підвищення продуктивності в сільському господарстві, вони, мабуть, просто не розуміли можливих найближчих результатів своєї політики. А коли катастрофа таки настала, трактували її лише як тимчасовий відступ. І взагалі складається враження: перспектива взяти під свій контроль хлібний фонд важила для них куди більше, ніж реальна загроза падіння рівня врожайності. Що ж до людського аспекту справи, то остаточний кінець часткової незалежності селянства, зруйнування ринкових сил, придушення останнього дрібнобуржуазного класу, проникнення державної влади в кожний кут села - все це вважалося позитивними явищами. Наступ на "ворога" - "куркуля", штучне відродження класової боротьби, тощо підживлювали віру партії в суспільну необхідність свого існування, підносили її ентузіазм... Отже, ми вступаємо в добу розкуркулювання, масової колективізації, голодомору, війни проти радянського селянства, а згодом - проти українського народу. Це - один із найзначніших, а разом із тим і найжахливіших періодів сучасної світової історії.

6. Доля "Куркуля"

В інтересах послідовності викладу тогочасних подій "розкуркулювання" й колективізацію доцільно було б розглядати як єдиний нерозривний процес, бо, по-перше, обидва ці явища відбувалися одночасно, а по-друге - становили окремі аспекти однієї політики. Однак доля "куркулів" у ці часи настільки різнилася від долі колгоспників, що заслуговує на окремий розгляд. Це й зрозуміло, адже розправа над "куркулем" частково мала на меті обезглавити решту селянства в його опорі новим порядкам, і на "класового ворога" цілком закономірно впав основний тягар репресій (хоч, до речі, інші категорії селянства під час примусової колективізації теж зазнали чимало лиха). Як ми вже зазначали, 27 грудня 1929 р. Сталін оголосив завдання "ліквідації куркульства як класу". Офіційне ж рішення про колективізацію було прийняте тільки 30 січня 1930 р., коли ЦК ВКП(б) ухвалив постанову "Про заходи у справі ліквідації куркульських господарств у районах суцільної колективізації" й надіслав її місцевим парторганізаціям; сталінська вказівка була остаточно узаконена указом від 4 лютого. Але й до цього масове розкуркулювання, нагадаємо, вже відбувалося у деяких регіонах під проводом найзапекліших сталіністів. Протягом 1929 р. воно поширювалося далі й далі. З різних українських сіл, козацьких станиць тощо висипалися "куркульські групи". Це якраз і вважалося початком "ліквідації куркульства як класу". В 1930 р. кампанія досягла стадії остаточного завершення, причому в напруженій атмосфері "класової ненависті". Тогочасні офіційні заяви відбивали думку, що "куркулі не покинуть історичну арену без найшаленішого опору" ("Правда" від 21 січня 1930 р.) і що "ми повинні поводитися з куркулем, як із буржуазією в 1918 р. Злісного куркуля, який активно опирається нашому будівництву, треба запроторити на Соловки [горезвісний комплекс концтаборів на островах у Білому морі. - Авт. ]" (цит. за Девісом). Ми вже наголошували: від самого початку існування радянського режиму слово "куркуль" уживалося в перекрученому значенні. Але у відношенні до розкуркулюваних у 1930 р. навряд чи можна було застосувати навіть таку фальшиву дефініцію. Багато з тих "ворогів", які відповідали уявленням кінця 20-х років, уже перестали бути такими. Решта ж аж ніяк не належала до багатіїв чи "експлуататорів": лише невелика їх частина тримала двох або трьох коней, трьох або чотирьох корів, і тільки 1 % використовував працю більше ніж одного наймита. Отже, влада добралася вже до просто більш-менш заможних селян. З огляду на сказане показовою є вартість конфісковуваного у тогочасних "куркулів" майна. Наводилася цифра в 170 млн крб (за новішими даними - 400 млн), тобто на кожне одноосібне господарство припадало щось від 170 до 400 крб - 90-210 доларів за тогочасним офіційним обмінним курсом, - навіть якщо загальна вартість майна розкуркуленого не перевищувала вартості майна інших категорій селян. Як зауважує Левін, навіть кошти, витрачені на депортації, перевищували цінність вилученого добра. В січні-лютому 1930 р. в районі Кривого Рога розкуркулили 4080 господарств, передавши колгоспам загалом тільки 2367 будинків, 3750 коней, 2460 голів великої рогатої худоби, 1105 свиней, 446 молотарок, 1747 плугів, 1304 саджалки, 2021 тонну пшениці й пшона. Наводячи цей випадок, радянський дослідник І. Слинько пояснює вбогість усуспільненого майна тим, що значну частину куркульської власності конфіскували ще в 1928-1929 рр. Може, й так, але для нас зараз важливішим є інше: в 1930 р. "розкуркулювали", по суті, вже бідняків. Один активіст так описував типового тогочасного "глитая": "Він має хвору жінку, п'ятеро дітей і ані крихти хліба в домі. І це той, що ми його називаємо куркулем! Дітлахи в лахмітті й дранті. Вони всі виглядають як привиди. Я бачив горщик на печі - кілька картоплин у воді. То була їхня вечеря сьогодні". Селян особливо приголомшувала експропріація колишніх незаможників, які тяжко працювали під час непу і спромоглися нарешті купити коня чи корову. І зовсім уже парадоксально: доходи пересічного "куркуля" були нижчі, ніж у пересічного сільського урядовця, що переслідував його як представника багатої верстви! Таким чином, економічна класифікація втратила тепер будь-який сенс. У використанні податкових списків при вирішенні конкретних питань розкуркулювання - метод, принаймні зовнішньо не позбавлений певної раціональності - просто не було вже потреби. В одному із звітів ОДПУ наголошувалося: подані списки "часто не відповідали дійсності й не були виправдані жодними серйозними причинами". Взагалі весь процес розкуркулювання вийшов із-під контролю і поширювався, повторимо ще раз, на селян усіх категорій. Іван Стаднюк (Нева. 1962. № 12) згадує про село, в якому, на думку місцевого комуніста, лише п'ять родин (чисельністю по п'ять - вісім чоловік) із 16 розкуркулених можна справді було вважати куркульськими. Радянські економісти хрущовського періоду наводять як приклад українське село Пловиці, де 66 із 78 "куркульських" господарств належали в дійсності до середняцьких. За виразом Е. Карра, в СРСР "політика вже не визначалася класовим аналізом: тепер політика визначала, яка форма класового аналізу відповідає даній ситуації". А саме: навіть дуже бідного селянина, якщо він був, скажімо, побожним парафіянином місцевої церкви, могли оголосити "куркулем". І в будь-який момент майже 2,5 млн середняків можна було легко перефарбувати із "союзника" в "класового ворога". На основі класового аналізу, а не реальної дійсності, якраз і грунтувався весь сталінський курс. Це було тим більше згубним, що передбачало "ліквідацію" найпродуктивніших виробників на селі. Однак у діях генсека була й своя невблаганна логіка. Якщо більш зважено, на відміну від марксистів, розглядати селянське суспільство як загалом раціонально інтегроване ціле, то в ударі Сталіна можна вбачати фізичне знешкодження природних лідерів селянства, які очолювали опір партійній політиці. Те, що вислів "куркуль" почали вживати в значно ширшому значенні, ніж це передбачала його економічна дефініція (запропонована партією), лише підтверджує такий висновок, - як і формальне запровадження категорії "підкуркульник", котра навіть за сталінськими стандартами не мала ніякого реального змісту. Згідно з офіційною заявою (дав. часопис "На аграрном фронте". 1930. № 7-8), під "куркулем" розуміли "носія певних політичних тенденцій, які дуже часто можна вирізнити в підкуркульникові чоловічої та жіночої статі". Це означало, що розкуркулюванню підлягав селянин будь-якої категорії, й нове поняття "підкуркульник" в такому широкому застосуванні значно збільшувало кількість жертв, окрім уже приречених "куркулів", (кількість яких і без того була завищена понад усяку міру). Більше того, всупереч попереднім настановам розкуркулювання аж ніяк не обмежувалося тепер районами суцільної колективізації.

* * *

На початок 1931 р. почали офіційно визнавати, що колишні куркулі - свого часу класифіковані так за якоюсь із численних ознак - уже не були такими. Наприклад, Західно-Сибірський крайком партії повідомляв у травні до ЦК: "куркулі", депортовані в березні, "мали дуже обмежену власність" (інакше кажучи, були бідними). Сучасний радянський історик М. Гущин зазначає: "Куркулі втратили чимало властивих їм рис: систематичне використання найманої праці, орендування знарядь праці та коней, власні майстерні тощо", а отже, "в 1931 р. ставало дедалі важче викривати куркуля, який маскував свою класову суть". Це висловлювання наочно демонструє марксистську концепцію, за якою буття визначає свідомість: якщо людина (в даному випадку "куркуль") протягом певного часу за своїм соціально-економічним статусом відповідала вигаданій марксистами категорії, то потім, втративши відповідні ознаки, вона й далі залишалася під підозрою, - мовляв, лише "маскує свою суть" - і несла своє тавро мало не до скону. 9 травня 1931 р. Калінін на засіданні секретарів і членів ВЦВК заявив: уряд мав намір де в чому змінити закон, що визначав дефініцію куркуля, однак після дискусій був змушений відмовитися від цього. Чому? А тому, зауважує Гущин, що "старі характеристики куркуля майже повністю зникли, а нові не можна виявити"! Словом, пошуки неіснуючого "ворога" не припинялися ні на мить... "Правда" від 21 жовтня 1930 р. попереджала: "Навіть найкращі активісти часто не можуть розпізнати куркуля", бо не усвідомили: у випадку вдалого продажу продуктів у врожайний рік деякі середняцькі господарства здатні швидко перетворитися на заможні та куркульські (вічна проблема, яка повсякчас зводила нанівець програму "класової боротьби" на селі). З усього сказаного випливає надзвичайно дивна логіка - середняк, наживши майно, перетворюється на куркуля, а куркуль, втративши свою власність, середняком не стає! А отже, загнаний у безвихідь, у глухий кут, зубожілий, обібраний "куркуль" навіки залишається в очах партії "класовим ворогом", недолюдком. Цьому аж ніяк не слід дивуватися, бо ж марксистські ортодокси - й керовані ними "активісти" - конче потребували проклятого історією ворога, - живого, втіленого, справжнього. Для створення ж його образу звичайних абстрактних організаційних змін не вистачало. Переслідування і знищення сільських провідників - "куркулів" якраз і забезпечувало посилення опору селянських мас - значно сильнішого, ніж опір колективізації, - чим готувалося надійне підґрунтя для формування образу ворога й розпалювання "класової боротьби на селі". Наміри партії щодо "куркульства" набули певної форми в постанові, базованій на звіті підкомісії Баумана, яка, нагадаємо, запропонувала поділ куркульства на три категорії (групи) й запровадження смертної кари або ув'язнення для представників першої категорії - чисельністю не більше 63 тис. ОДПУ, проте, включило до цієї категорії набагато більше - до 100 тис. чоловік. Друга група (родини господарів, віднесених до першої) підлягала засланню на Північ, Урал, у Сибір і Казахстан або у віддалені райони місцевості, де проживали до цього покарані. Такий захід мав стосуватися не більш ніж 150 тис. господарств. Секретна інструкція від 12 лютого 1930 р. наказувала здійснювати конфіскації їхнього майна поступово, щоб це в часі збігалося з їхньою депортацією. Представників третьої категорії ("лояльних") належало частково експропріювати й переселити з колгоспів в інші райони місцевості їхнього проживання - під урядовий контроль та із залученням до праці в "трудових загонах і колоніях у лісах, на дорогах, для поліпшення якості земель", тощо. Переселенцям надавалися погані грунти (не більше одного гектара на душу). Секретар Сибірського губкому партії Р. Ейхе (член комісії, чий звіт надійшов до політбюро ЦК ВКП(б)) писав тоді: "найворожіших і найреакційніших" куркулів не можна залишати в їхніх селах, їх треба засилати до концентраційних таборів у такі "віддалені райони" Півночі, як Нарим і Туруханськ, решта ж повинна працювати в "трудових колоніях" (евфемізм для трудових таборів із менш суворим режимом); куркулі могли будувати нові дороги та підприємства в неосвоєній тайзі. На основі сучасних радянських досліджень можна дійти висновку: загальна кількість родин усіх трьох категорій, які підпадали під згадані вище репресивні ("розкуркулювальні") заходи, спочатку визначалася в 1,65 млн. Але у грудні 1929 р. політбюро ЦК ВКП(б) назвало цифру - 5-6 млн чоловік, що більш-менш узгоджується із згаданою кількістю родин (за даними 1927 р., пересічна "куркульська" сім'я складалася із семи осіб, тобто розкуркулюванню підлягали фактично 7-7,5 млн чоловік). В усякому разі ясно: всі ці розрахунки штучно завищувалися, в тому числі й шляхом долучення "підкуркульників". У 1930 р. один голова сільради хизувався: "На засіданнях сільрад ми створюємо куркулів на власний розсуд. Наприклад, 4 січня під час засідання сільради населення двох сіл висловилося в питанні про депортацію куркулів із району села Шуйське на захист громадянина Петухова; вони наполягали, що його треба вважати середняком. Алеми не здали своїх позицій і вирішили - депортувати його". Різні губернські та інші партійні організації швидко перевищили визначені для їхніх місцевостей норми розкуркулювання. Так, із Московської губернії та Іваново-Вознесенського повіту вислали удвічі більше людей, ніж передбачалося. За партійними документами, в деяких регіонах замість запланованих 4-5 % розкуркулили 14-20 % господарств. Підтвердимо це деякими зібраними нами цифрами стосовно окремих місцевостей. Так, в одному із сіл, де налічувалося 1189 родин, заарештували або заслали 202 й виселили на недалеку відстань 140 чоловік. В іншому (1200 родин) розкуркулили 160 чоловік, у другому - 31 із 120, а в третьому - 90 чоловік із 800. Статистичні дані повідомляли про три села у Вінницькій губернії: з першого (312 господарств) депортували 24 особи, з другого - 40 із 283, з третього - 13 із 128. Згадуваний уже І. Стаднюк описує у своєму белетристичному творі (журнал "Нева") село, де "заарештували кожного селянина з 20", із простим коментарем: "їм пощастить, якщо на тому скінчиться". С. Залигін у романі "На Иртыше" розповідає про колективізацію в Сибіру: найкращих виробників умисно розганяють, а потолоч нероб, базік і демагогів пнеться нагору; будь-яку сильну особистість переслідують незалежно від її соціального походження. Такі ж картини зображуються в інших художніх творах (напр., В. Астаф'єва - "Последний поклон", "Царь-рыба", Б. Можаєва - "Из жизни Федора Кузькина", "Лесная дорога", "Старые истории", "Мужики й бабы"). Так, Астаф'єв показує, як місцеві людські покидьки, посівши владу, провокують міцних селян, щоб заслати їх до ГУЛАГу. Що ж до чисельності кожної з категорій розкуркулюваних, то ми маємо цифри стосовно Західного району СРСР. Із 3351 господарства, занесеного до списків, 447 потрапили до першої, 1307 - до другої й 1297 - до третьої категорії. Інакше кажучи, 63 % місцевих "куркулів" та членів їхніх родин підпадали під розстріл, ув'язнення чи заслання. Для решти ж (згідно з інструкцією низовим органам влади) відводилися болотисті й заліснені землі із вивітреними грунтами; вони мусили також виконувати лісоочисні й дорожні роботи; в разі невиконання хлібоздачі вони підлягали переслідуванню через суд (тобто постійно перебували під загрозою депортації). Якщо наведені цифри вважати хоча б приблизно прийнятними для всієї країни, виходить, що з кожного мільйона "куркульських" родин десь 630 тис. відносилися до першої й другої, а 370 тис. - до третьої категорії. Всі ці пропорції, звісно, могли в різних місцях коливатися, оскільки дефініції всіх категорій, як і самого "куркуля", відзначалися гнучкістю, і при віднесенні якогось господарства до тієї чи іншої групи багато чого залежало від місцевого керівництва. Перші масові арешти робило - починаючи з кінця 1929 р. - тільки ОДПУ. Забрали й розстріляли голів родин, багато з яких колись служили в арміях білих. У грудні знову заарештували багатьох, потримали у в'язницях зо два-три місяці й відправили до концтаборів. Сімей репресованих поки що не чіпали, зате інвентаризували майно. Масову облаву на родини зробили на початку 1930 р. Ця операція виявилася аж надто масштабною для чекістів, і на допомогу їм мобілізували партійних активістів. У нас була можливість ознайомитися з відповідними матеріалами стосовно Західного району. Місцеві партійні органи ухвалили рішення про колективізацію 21 січня 1930 р. - ще до підготовки офіційних інструкцій. Двоє чекістів розробили конкретні плани. Місцевий апарат ДПУ підсилили міліціонерами. Всім причетним до "операції" видали зброю. Були організовані "трійки" - подібні до тих, що діяли в роки громадянської війни - у складі партпрацівника, урядовця й чекіста. Указ від 3 лютого 1930 р. оголошував ОДПУ відповідальним разом із РНК Російської Федерації за подання пропозицій щодо депортації куркулів та їхніх родин "до віддалених місцевостей РСФРР та про їхнє працевлаштування". Вищезгаданий поділ на категорії недовго зберігав можливості для представників третьої з них уникати найгіршої участі: згідно із сучасними радянськими дослідниками, "лояльні куркулі" "так само опиралися колгоспам", а тому "виникла необхідність також пересунути їх у віддалені райони". В перші тижні 1931 р. ще не депортованих українських "куркулів", які не виконали свої хлібозаготівельні норми, експропріювали та заслали, й це переросло, як і на Північному Кавказі й на Нижньому Поволжі, в "другу хвилю ліквідації куркульства як класу". Один із хуторів у Дніпропетровському окрузі налічував 19 господарств; 10 із них розкуркулили при першій хвилі, а п'ять - при другій. Сільце Грушка в Київському окрузі (площа 950 га, 16 маленьких господарств) повністю знищили ще в 1930 р. В одному північнокавказькому селі взимку 1930 р. "викрили" 16 "куркульських" господарств (до того за такі не визнані) й забрали у них 22 коня, 30 корів і 19 овець (як бачимо, на кожного з цих "багатих експлуататорів" у середньому припадало 1,4 коня, 1,8 корови, 1,2 вівці!). Формально рішення про другу хвилю депортації "куркулів" ухвалили в лютому 1931 р. Її підготували ретельніше, ніж першу: склали списки, розіслали на місця анкети ОДПУ (нібито присвячені питанням оподаткування) тощо. 18 березня 1931 р. в Західному районі провели таємну операцію, однак про неї стало відомо, і в одному з округів удалося схопити лише 32 родини з 74, а решта втекли. В цей час утеча була єдиним порятунком для розкуркулюваних, і до неї готові були вдатися мільйон, коли не більше, чоловік. "Правда" від 25 січня 1930 р. нарікала на куркулів, які "почали продавати свою власність, розділяючи виторг серед своїх родичів-середняків і покидаючи свою худобу негодованою". Їх звинувачували також у навмисному псуванні власного реманенту, аби лиш він не дістався колгоспам. Інколи втікачі пробували забрати худобу із собою, - такий факт відзначено, наприклад, у Ставропольському краї на Північному Кавказі. Коли в селах розпочалися масові повстання (про це йтиметься в наступному розділі), провід тут вели - хоч і не завжди - колишні заможні селяни. Та повстанці майже нічого не могли вдіяти проти влади. Збереглося немало родинних переказів про те, як вони нападали на своїх гнобителів із палицями або сокирами - й наражалися на кулі... Ще однією формою протесту виступали руйнування й підпали свого господарства (як це зробила в 1931 р. одна жінка в українському селі Підгороднє в Дніпропетровській губернії, - вона жбурнула палаючий сніп на солом'яний дах будинку, конфіскованого ДПУ, з криком: "Ми працювали все наше життя на наш дім, ви не дістанете його. Нехай згорить!"). Ще на ранніх стадіях розкуркулювання радянська преса розповідала про численні випадки таких підпалів ("Правда" від 9 жовтня 1929 р, "Вісті" від 8 та 10 жовтня, 10 листопада 1929 р.). Інколи припускається, що вигнання "куркулів" з їхньої землі мало принаймні якийсь економічний сенс, бо ж вони, мовляв, поповнювали міську робочу силу й тим самим сприяли виконанню завдань прискореної індустріалізації. Справді, колишніх хліборобів використовували на нових шахтах та інших підприємствах у місцях їхнього заслання, а в Сибіру засланці третьої категорії працювали на будівництві промислових об'єктів і на лісозаготівлях. Та коли селянам таланило ще до депортації втекти зі свого села, на шляху до міста їм доводилося долати чимало найжорстокіших перешкод із боку влади, що всіляко прагнула покласти край таким міграціям. Надсекретний указ від 12 лютого 1930 р. вимагав особливої пильності щодо куркулів, які покидали село, щоб працювати у промисловості. А запровадження внутрішніх паспортів у грудні 1932 р. відкрито розглядалося як крок, спрямований на "очищення міст від куркулів, злочинців та інших антисоціальних елементів". Потреба в міських робітниках була настільки великою, що директори заводів і фабрик нелегально брали втікачів на роботу. "Правда" від 11 лютого 1930 р. гостро критикувала таких керівників: у групі зі 1100 осіб, найнятих у Херсонському окрузі, було 50 куркулів; звичайно, вони "байдикували, пили й саботували", і їх треба було позбутися. А за іншими повідомленнями, в Донбасі на робітників - колишніх землеробів влаштували облаву й заслали на Схід, у табори. Характерним є наказ від 31 січня 1930 р. голови Кам'янського окружного виконкому, що закликав до виявлення та звільнення "всіх колишніх багатих селян із праці на залізниці або на трьох місцевих фабриках", а толова Криницького окружного виконкому Нелупенко скаржився на сільради, які видавали "багатим селянам" довідки про їхню власність, не вказавши, що вона підлягає конфіскації; ці селяни, за довідками, не "підлягали оподаткуванню", а отже, не були ніякими куркулями. "Такі довідки створювали хибне уявлення про [їхній] соціальний статус", і "багаті селяни" користалися з цього, щоб "проникати" на міські фабрики. "Треба, - вимагав Нелупенко, - раз і назавжди покласти край цій практиці" (цит. за О. Калиником). Харківський тракторний завод завжди потребував великої кількості робочої сили. Однак той, хто наймався, мусив відповідати на рутинні питання, зокрема: чи були його батьки куркульського походження? чи не покинув він колгосп? І багатьом відмовляли, особливо колгоспникам (навіть біднякам). Один сільський хлопець не міг дістати роботи поблизу від домівки: його не брали без свідоцтва про народження, але сільська влада не видавала цього документа. Кількома днями пізніше йому знову відмовили на шахтному кар'єрі на тій же підставі. Інший хлопець таки працював у місті, однак кілька разів тікав із місць попередньої роботи, коли викривали чи запідозрювали його "класове походження". Врешті-решт він опинився аж у Середній Азії. Звісно, колишні хлібороби тікали й із заслання. У книжці "История советского крестьянства й колхозного строительства в СССР" (М., 1963) про це розповідається так: деякі куркулі "втікали з тих місць, де їх розселювали, проникали в радянські установи, на промислові підприємства, в колгоспи, радгоспи та МТС, де займалися диверсійною діяльністю, псували державну власність. Поступово цих дезорганізаторів соціалістичного виробництва викривали, й вони діставали заслужену кару". Розкуркулених не допускали й до військової служби. На місця розсилалася інструкція - ретельно перевіряти новобранців із метою виявлення "куркульських елементів", котрі "старалися проникнути в Червону армію". Таким чином "куркулі" були приречені залишатися в селах і там очікувати на вирішення своєї долі. Ще 26 січня 1930 р. "Правда" попереджала, щоб їм не дозволяли розпродавати майно з торгів і тікати "світ за очі". Щоправда, цей заклик мало зарадив справі. У тогочасних публікаціях повідомлялося: наприкінці 1930 р. розкуркулили 400 тис. господарств, 353,4 тис. залишилося, решта (200-250 тис.) була продана, а їхні власники подалися до міст. За сучасними радянськими дослідженнями, десь 20-25 % із 1 млн господарств, офіційно визнаних куркульськими, протягом 1929-1932 рр. "саморозкуркулилися" (тобто їхні держателі втекли із сіл). Виходячи з цієї досить імовірної пропорції, спробуємо підрахувати чисельність засланих. Політбюро ЦК ВКП(б) визначало кількість розкуркулених у 5-6 млн чоловік, а отже, 1-1,2 млн втекли (принаймні на деякий час), а 4-4,8 млн залишилися. Офіційні цифри, нагадаємо, мусили бути завищеними через розширення дефініції "куркульської" категорії й запровадження категорії "підкуркульників", та і в цьому випадку числове співвідношення засланців і втікачів видається нам правильним. Радянський дослідник хрущовської доби М. Івницький визначає загальну кількість родин, депортованих у жовтні 1931 р., в 381 тис. Статистичний довідник СРСР за 1928 р. наводить пересічну кількість членів "підприємницької" (тобто "куркульської") родини - 6,5 душ (середняцької - 5,4, незаможницької - 3,9); отже, чисельність засланих "глитаїв" мала досягати чи не 2,5 млн чоловік. На думку дисидента-ленінця Р. Медведєва, з ряду причин така цифра виглядає "значно применшеною". По-перше, масові депортації не завершилися в жовтні 1931 р., а тривали офіційно до травня 1933 р., коли Сталін і Молотов підписали указ, згідно з яким надалі мали засилати лише родини одноосібників ("норма" - 12 тис. на рік). В указі наголошувалося, що за планом на 1933 р. передбачалося депортувати 100 тис. родин, і, мабуть, немає підстав не вірити тому, що ця приблизна цифра означала заслання протягом 18 місяців (між жовтнем 1931 і травнем 1933 р.) загалом 150 тис. родин, або між 0,75 і понад 1 млн душ після другої хвилі. Можливо, більш вірогідною є цифра, названа Сталіним у його зверненні до Черчілля, - розкуркулення торкнулося "10 мільйонів" (хоч можна й не йняти віри зауваженню генсека, що куркулі у своїй "великій масі були дуже непопулярними, і їх проганяли власні наймити"). У 1933 р. Сталін називав 15 % господарств передколективізаційного періоду "куркульськими та заможними". Загальна кількість селянських господарств у червні 1929 р. досягала 25 838 080. Отже, 15 % них становило б близько 3 875 000 господарств, або, виходячи із пересічної чисельності родини в п'ять осіб, - 19,38 млн чоловік. Від цього слід відняти кількість тих, хто так чи інакше уникнув депортації. За підрахунками радянських авторів, нагадаємо, 20-25 % "куркулів" утекли до міст. Англомовна коротка українська енциклопедія (Торонто, 1963. Т. 1) подає навіть більше число втікачів - близько третини від кількості розкуркулених і засланих. Якщо прийняти таку цифру, одержимо приблизно 13 млн. депортованих. За офіційними повідомленнями, в 1929-1932 рр. колгоспам передали 15 млн га "куркульських" грунтів. У 1928 р. розмір "куркульського" господарства досягав у середньому 4,5 га, отже, на конфіскованих землях мало розташовуватися 3,3 млн господарств із більш ніж 15 млн мешканців, з яких 10 млн заслали, - за умови, що третина втекла (наприкінці 1938 р. повідомлялося про 30 млн га конфіскованої землі, однак зрозуміло, що тут слід ураховувати й пізніші розкуркулювальні акції). З огляду на те, що на початку 30-х років пересічний розмір "куркульського" господарства з різних причин (зокрема, з наведених вище) мав бути меншим, 10 млн засланих уявляється абсолютним мінімумом. За словами американського професора М. Левіна, "кількість депортованих, яка тепер більш-менш визнається в радянських джерелах, уже перевищує 1 млн господарств, або 5 млн душ", - це стосовно лише Російської Федерації й України, а до цього ж треба додати ще дані по інших республіках (наприклад, 40 тис. господарств в Узбекистані). На думку Левіна, фактично "10 млн осіб, якщо не більше, напевно депортували". 10-11 млн вирахував інший західний дослідник - С. Свяневич, додаючи, що близько третини з них загинуло. Отже, навряд чи буде перебільшенням прийняти 10 млн за ймовірну кількість і 15 млн - за можливу. З причин, що їх ми вкажемо в 16-му розділі, число в 10-12 млн, з яких З млн вмерли або вмирали на цій стадії розкуркулювання, виглядає найвідповіднішим до кількості селян, що вмерли під час усього періоду. Одночасно, якими б цифрами ми не оперували, слід ураховувати тих (передусім глав родин), кого розстріляли або "заслали на Соловки". Ми говорили про 20 тис. заарештованих першої категорії наприкінці 1929 - на початку 1930 р. (і далеко не самих лише "куркулів": за повідомленням "Правди" від 7 грудня 1929 р., напередодні в одному з округів - і за один тільки день - схопили 234 куркулів, 200 середняків і 400 незаможників). У "Вопросах истории КПСС" (1975. № 5) розповідається: "В першій половині 1931 р. органи радянської влади притягнули до відповідальності (тобто заарештували. - Авт.) 96 тис. осіб. То були куркулі, білогвардійські офіцери, колишні поліцаї, жандарми та інші антирадянські елементи..." В Західному Сибіру під час хлібозаготівельної кампанії 1931-1932 рр. засудили 100 "куркулів" разом із 700 іншими селянами, охарактеризованими як "близькі до них соціально та економічно". Ті, що пішли до в'язниць або "трудових" таборів, зазнали лихої долі. Їхню кількість неможливо точно підрахувати (див. розділ 16). Але із сучасного радянського документального джерела відомо: в 1931-1932 рр. число ув'язнених тільки в Російській Федерації та Україні досягало майже 2 млн. Відтоді й до 1936-1937 рр. більшість в'язнів становили селяни (принаймні близько 4 млн із загального числа 5 млн за даними 1935 р., причому далеко не всі з них відносилися до "куркулів"). За повідомленням колишнього адміністративного працівника одного з таборів, у 1929 р. лише в Комі налічувалося 200 тис. табірних в'язнів, майже всі - селяни. Згідно з даними за червень 1934 р., у цей час на будівництві Біломорсько-Балтійського каналу працювали 286 тис. каторжан, - знову ж таки переважно колишніх землеробів. Улітку 1932 р. на морський берег поблизу Магадана висадили десятки тисяч в'язнів (майже виключно селян) - для виконання нереалістичної програми розробки щойно знайдених тут покладів золота. З настанням зими, особливо жахливої в цьому місці - найхолоднішому в Північній півкулі, все живе в таборі загинуло, навіть охоронники і сторожові пси. Ті, хто пережили всю цю "золотодобувну" операцію, вважають: тоді врятувалося не більше одного з кожних п'ятдесяти в'язнів (та й це сумнівно), а наступного року померло ще більше. Стосовно загиблих росіян один із тамтешніх каторжан, згодом письменник В. Шаламов висловився у своїх "Колымских рассказах" так: "Вони померли, знову продемонструвавши цю національну рису, яку прославив Тютчев і якою зловживали всі політики, - терплячість". У сталінському "Короткому курсі історії ВКП(б)" події 1930-1931 рр. зображувалися, по суті, в дусі висловів самого Сталіна в його посланні Черчіллю: "Селяни виганяли куркулів із землі, розкуркулювали їх, забирали в них худобу й реманент і прохали радянську владу заарештувати й заслати куркулів". Немає ніякої потреби доводити очевидну брехливість таких тверджень. Насправді ж, за свідченням В. Гроссмана, відбувалося так: спочатку губернські урядовці надсилали план розкуркулювання окружній владі - з повним списком "куркулів". Тоді округи визначали перед сільрадами кількість жертв (у певній пропорції до загального числа місцевих жителів), і вже сільради готували списки з конкретними прізвищами. Після цього розпочиналися облави на людей. Відповідальність за складання списків несла "надзвичайна трійка", котра, власне, й визначала їх. Сучасні радянські дослідження підтверджують цю зловісну роль трійок. До облав залучалися "активісти", керівники місцевих Рад, - усе це відповідно до заздалегідь розробленого плану. Наприклад, велике село, що мало понад тисячу господарств, ділили на 11 ділянок, кожна з яких мала свій "штаб" і "бригаду" місцевих комуністів. Деякі сільради опиралися такому "розкуркулюванню". Так, за звітом ОДПУ, голова однієї з них повідомив на загальних колгоспних зборах про наказ репресувати сімох куркулів. Учитель-комсомолець запитав, чи обов'язкова ця кількість, і дуже розгнівався, коли йому відповіли ствердно. Тоді збори проголосували за відновлення всіх прав "куркулів". Голова радо погодився із цим, а опісля розпив чарку з одним із "класових ворогів". У часописі "Радянська Україна" (1930. № 10) цитувалися заяви чотирьох голів сільрад, що в їхніх селах немає куркулів, отже, вони не знають, як же проводити класову боротьбу. Один із цих голів відмовився від допомоги сторонніх "бригад", а в іншому селі за "саботаж" розігнали сільраду в повному складі, керівництво комнезаму і правління колгоспу. Можна, додавалося в часописі, навести десятки й сотні інших прикладів "правої опозиції" в селах. В указі ВЦВК від 25 січня 1930 р. наголошувалося: сільрада, що незадовільно виконує завдання масової колективізації, - "це, власне, куркульська рада". І рано чи пізно такі ради або "чистили", або переобирали. Все ж таки Сталіну вдалося активізувати на селі "класову боротьбу", - або, принаймні, боротьбу між прихильниками й жертвами режиму. Необхідну для цього ненависть розпалювали, зокрема, місцеві активісти, котрі допомагали чекістам в арештах і депортаціях. За словами Гроссмана, це "були все люди, що знали добре один одного, і знали своїх жертв, але, виконуючи це завдання, вони були засліплені, зачаровані... Вони могли погрожувати людям зброєю, ніби зачаровані, називали малих дітей "куркульськими байстрюками", вигукували: "Кровопивці!"... Вони повірили ідеї, що так звані "куркулі" - це парії, недоторкані, паразити. Вони не сядуть за стіл "паразита"; "куркульська" дитина була огидною, молода "куркульська" дівчина - гіршою за вошу. Вони дивилися на так званих "куркулів" як на худобу, свиней, мерзенних і огидних; вони не мали душі, вони смерділи, всі вони мали венеричні хвороби, вони були ворогами народу й експлуатували інших... і до них не було жалю. Вони не були людьми, було важко збагнути, ким вони були, - паразитами, очевидно". Василь Гроссман - єврей за національністю, відомий радянський письменник, автор творів про масові знищення нацистами людей - проводить аналогію між розправами гітлерівців над євреями, а більшовиків - над селянами. Його персонаж - жінка-активістка каже: "Я говорила собі тоді: вони не люди, вони куркулі... А взагалі хто вигадав це слово "куркуль"? Чи справді було таке слово? Які тортури призначалися для них! Щоб винищити їх, треба було оголосити, що куркулі не люди, так само як німці оголосили, що євреї - не люди. Тож Ленін і Сталін проголошували, що куркулі - не люди". Звісно, не всі активісти заспокоювали своє сумління в такий спосіб. В одному з приватних листів містяться слова дівчини-комсомолки, яка сказала, що (якраз усупереч думці про "тваринну сутність куркуля") активісти ставили себе поза людським родом своєю брутальністю: "Ми більше не люди, ми звірі". Шолохов у своїй "Піднятій цілині" подає драматичний опис раптової зміни почуттів одного з таких "звірів". Активіст Андрій Размьотнов несподівано каже: - Я більше не можу. - Що це значить: не можу? - Нагульнов відштовхнув рахівницю вбік. - Я більше не йду ламати куркулів. Що це ти вирячився так? Хочеш мати приступ? - Ти п'яний? - запитав Давидов, стурбовано й уважно дивлячись на сповнене гнівної рішучості Андрієве обличчя. - Що це з тобою? Що значить твоє "не можу"? Його спокійний теноровий голос розлютив Андрія, і, заїкаючись від хвилювання, він закричав: - Мене не навчали! Мене не навчали воювати з дітьми! На фронті було інакше. Там ти міг порубати шаблею кого хотів або що хотів. І ви всі можете забиратися під три чорти! З мене досить! Його голос піднімався вище й вище, наче нота туго натягнутої струни віолончелі і, здавалося, от-от обірветься. Але, вдихнувши зі свистом повітря, він несподівано понизив його до шепоту: - Ви це вважаєте правильним? Що я? Кат? Або моє серце - з каменю? Я мав досить на війні... І він знову почав кричати: - Гаєв має одинадцятеро дітей. Як же вони ревли, як ми з'явилися! Ви б схопилися за голови. Моє волосся стало сторч. Ми почали виганяти їх із кухні... Я заплющив очі, заткнув вуха і побіг на двір. Жінки були всі до смерті перелякані, відливаючи водою невістку... Діти - о, боже мій, ви... Інший головний активіст - Нагульнов - не міг цього стерпіти: "- Змія! - він задихався в пронизливому шепоті, стискаючи кулаки. - Як служиш революції? Жалієш їх? Так... Якби вишикували тисячі стариків, жінок і дітей і сказали мені: їх треба зрівняти із землею задля революції, я б постріляв їх усіх із кулемета". Нагульнов мав у житті дуже багато однодумців. Саме активістові цього періоду приписують добре відоме прислів'я: "Москва сльозам не вірить". Не можна сказати, що нагульновський фанатизм був єдиним рушійним мотивом під час розкуркулювання. Було й ще дещо. Так, один свідок тих подій зазначав: "Заздрісні сусіди, шпигуни й донощики, свавільні й продажні урядовці в пошуках здобичі створювали куркулів легіонами". Гроссман твердить: "Було так легко згубити людину: лише написати донос, не треба було навіть підписуватися. Треба було тільки сказати, що він платив людям за працю на нього як наймитам, або що мав три корови". Активісти вишукували будь-яке відхилення від "економічної чистоти". Шолохов розповідав про середняка, засланого на вимогу головного місцевого активіста, - за те, що найняв дівчину "на місяць під час жнив, а найняв він її тільки тому, що його сина призвали до Червоної армії". А Залигін вивів образ людини, затаврованої як "куркуль", хоч вона відзначилася як організатор гасіння пожежі в колгоспі, - а точніше, саме за це. Він - безсумнівний потенційний селянський провідник "Сьогодні Чаусов Степан пішов гасити пожежу, а завтра він може зруйнувати колгосп, і деякі бережуть його якраз для цієї нагоди. Таких людей, як Чаусов, треба ізолювати від мас назавжди, їхній вплив треба знищити". За повідомленням часопису "Народноє просвещение" (1930. № 6), одну вчительку - вдову комуніста, що загинув у громадянській війні, "розкуркулили", "по суті, через те, що вона неодноразово виганяла місцевих "активістів" - секретаря сільради (кандидата в члени партії), місцевого відповідального працівника на культурному фронті (також члена партії) та секретаря місцевої кооперативної організації - зі школи, де вони намірялися організувати пиятику". Оскільки вона не мала жодних засобів виробництва, які можна було б конфіскувати, в неї відібрали одяг і подерли її книжки. Інша вчителька, "розкуркулена" як попівна, "показала документи, які свідчили, що вона була селянською дочкою", однак почула у відповідь: "її мати відвідувала священика, і тому можливо, що вона попівна". Подібні факти добре ілюструють думку Гроссмана, що "найбридкішими та найзлостивішими були ті, хто міг звести свої рахунки. Вони кричали про політичну свідомість - і зводили старі рахунки та крали. А крали вони - через тупий егоїзм - якийсь одяг, пару черевиків". Шолохов також дає зрозуміти: активісти крадуть одяг і продукти. Справді, навіть в офіційних повідомленнях зазначалося, що вороги уявного куркуля дивилися на нього як на "джерело діставання черевиків, постільної білизни, теплого одягу, тощо"; сама "Правда" (від 1 лютого 1930 р.) засудила цей "поділ здобичі". В Західному районі, згідно із секретними звітами ДПУ, в "куркулів" відбирали взуття та одяг, залишаючи їх у білизні. Сільські нероби просто хапали гумові чоботи, жіночі трико, чай, кочерги, ночви... ДПУ звітувало про деяких членів робітничих бригад і службовців із нижчих ешелонів партійно-радянського апарату, які крали одяг і черевики (навіть ті, що їх фактично носили), поїдали харчі, які знаходили, і випивали алкогольні напої. Крали навіть окуляри, виїдали кашу або обмащували нею ікони (цит. за М. Файнсод). Одна "куркулька" вижила, хоч у неї поцупили все, що можна, бо була вміла кравчиня і працювала на родини активістів, які крали "куркульський" одяг і віддавали їй перешивати. Гроссман підсумовує: "Були хабарі. Зводили рахунки через ревнощі до якихось жінок або старі ворожнечі чи свари... Тепер, одначе, я розумію, що суттю катастрофи було не те, що списки складали ошуканці та злодії. В кожному разі серед партійних активістів було більше чесних, щирих людей, ніж злодіїв. Але зло, що його наробили чесні люди, було аж ніяк не менше, ніж те, що виходило від нечесних людей". Саме ж розкуркулювання відбувалося нерідко надзвичайно безглуздо. В Україні траплялося таке: поки середняк на одному кінці села брав участь у розкуркулюванні, на іншому кінці експропріювали його власне майно... Активісти часом звітували про "класову перемогу" в такому, скажімо, формулюванні: "За період від п'ятої вечора до сьомої ранку куркулі як клас ліквідовані". Був навіть випадок, нарікало ОДПУ, коли "ентузіасти" почали розкуркулювати селян поза своєю територією. З метою якось упорядкувати систему арештів і судових процесів прокуратура навесні 1930 р. підготувала цілий ряд інструкцій. Однак вони, як і завжди, не мали майже ніяких наслідків. Лише 8 травня 1933 р. секретний лист за підписом Сталіна й Молотова, звернений до всіх партійних і радянських працівників, органів ОДПУ, судів і прокуратури, оповістив: "ЦК і Раднарком одержали повідомлення, що наші працівники все ще практикують незаконні масові арешти на селі. Такі арешти провадять голови колгоспів та члени колгоспного правління, голови сільрад і секретарі партійних осередків, районні та крайові радянські й партійні працівники; арешти здійснює кожний, кому заманеться, і хто, власне кажучи, не має права здійснювати арешти. Не диво, що серед такої оргії арештів органи, котрі справді мають право заарештовувати, включно з органами ОДПУ та особливо міліції, втрачають будь-яке почуття міри й часто здійснюють арешти без будь-якої підстави, діючи за правилом: "Спочатку заарештуй, а тоді розслідуй"" (цит. за М. Файнсод). Звісно, на той час куркуля в будь-якому розумінні цього слова вже давно не існувало, але репресії, як бачимо, припиняти не збиралися. Причому ніяке "впорядкування" каральних акцій через зосередження права на арешти в тепер значно збільшених кількісно органах безпеки аж ніяк не могло полегшити долю майбутніх жертв. Бо ж, як пояснив генеральний прокурор СРСР Вишинський, революційна законність все ще не виключала, а якраз навпаки - радніше сполучалася з "революційним свавільством". Міліція разом із місцевим активом, хоч і за допомогою примітивних методів і з великими помилками, продовжували успішно знищувати останній "ворожий клас". Як ми вже зазначали, їм звичайно вдавалося розпалити в собі належну класову ненависть, однак селянські маси були для них у цьому не найкращими помічниками. Хоч "Правда" (від 15 січня 1930 р.) і доводила, що "кожний чесний колгоспник уникає куркуля, коли бачить його на відстані", це було, як і раніше, видаванням бажаного за дійсне. Тогочасні документальні джерела містять багато повідомлень про голів сільрад, комуністів, селян, котрі намагалися допомогти "куркулям". За одним із Звітів ОДПУ, чимало незаможників і середняків виступали проти розкуркулювання, відмовлялися голосувати за нього, переховували "куркульське" майно й попереджали своїх приятелів-"куркулів" про обшуки, "в багатьох випадках" збирали підписи на захист "класового ворога" тощо. Нам відомі десятки подібних випадків. Один із сільських бідняків, комуніст, не приховував горя, коли застрелили його двоюрідного брата-"куркуля" (той опирався депортації), і поховав його; за це бідняка виключили з партії й навіть заслали як "куркульського прихильника". В. Астаф'єв у своєму творі "Последний поклон" описує загальноселянське співчуття "куркулям", яких гнали на заслання вздовж однієї із сибірських рік: "Все село вийшло на берег ріки; плач стояв над Єнісеєм; люди виносили депортованим яйце або кусень хліба, шматок цукру або хустку чи рукавиці". Навіть у цей час радянська преса оповідала історії, наприклад, про одного селянина, який, захищаючи іншого, заявив: якщо його друга наміряються розкуркулити, то це ж саме треба вчинити і з ним, оскільки їхні господарства однакові за розмірами. Йому наказали викласти це письмово, а тоді теж розкуркулили (Большевик. 1930. № 8). В березні 1930 р. "Правда", - зрозуміло, применшуючи значення цього явища - визнала: "Далеко не всі середняки були політичне підготовлені та спроможні зрозуміти необхідність організації та розвитку колгоспів, необхідність ліквідації куркульства як класу". VI з'їзд Рад у березні наступного року все ще нарікав на "бідняків і середняків, котрі допомагають куркулям боротися з колгоспами"; побоювання середняків, що їх теж можуть розкуркулити, зробило їх у деяких випадках "противниками колективізації, радянської влади та всього курсу партії... і навіть певним чином унеможливило ізоляцію куркуля". Більше того: згідно із секретними рапортами ОДПУ, навіть міські робітники виявляли "негативне ставлення" до депортацій. Це й зрозуміло, адже місто й село підтримували між собою зв'язок. Партійні документи повідомляють про фабричних робітників-комуністів, які все ще володіють землею в селах і заробляють у місті вдосталь грошей, щоб "стати куркулями". На одній фабриці до 80 % членів парторганізації були пов'язані з сільським господарством, і тому організація "дотримувалася куркульського курсу". Як і завжди, селянин, що набув статків завдяки своїй праці, загалом викликав радніше захоплення, ніж заздрість. За словами М. Левіна, "заможного сусіда можна було ненавидіти як пожадливого куркуля, який експлуатував інших, але йому переважно заздрили, а також поважали як таланистого селянина". Прихильник радянського режиму Моріс Гіндус так описує пропагандистський фільм С. Ейзенштейна про колективізацію: "Один із лиходіїв був куркулем, і яким же монстром він був, - вгодований, ледачий, ненажерливий, брутальний, - мерзенне створіння, мерзенніше за якого ніколи й не було на землі. Ясна річ, в реальному житті навряд чи можна знайти таких потвор, навіть у Росії. Куркуль міг часом виявляти жорстокість до бідніших селян, але він ніколи не був вгодованим, ледачим, ненажерливим виродком, яким його зобразив Ейзенштейн... У реальному житті куркуль був серед тих, хто працював найтяжче, серед найощадливіших і найпрогресивніших селян у селі... Він був надзвичайно невтомним робітником". В одному з рапортів ОДПУ за 1930 р. наводяться слова колгоспного бухгалтера: "Забирають найкращих і найпрацьовитіших землеробів", а залишаються самі невдахи та нероби. Те, що "куркуль" був не тільки найпрацьовитішим, а й найпрогресивнішим селянином, також чітко показує Шолохов, у якого головний ворог колгоспу, почавши в 1920 р. лише з "голої хати", діставав ліпше насіння, вживав хімікати, прислухався до порад агрономів. Знову й знову ми чуємо про цих прорадянськи настроєних незаможників, що, одержавши землю, стали нібито куркулями (навіть вислів такий з'явився - "червоний куркуль"). У документах згадуються, зокрема, п'ятеро таких господарів - у трьох селах на Чернігівщині, Полтавщині й Вінничині. Двоє були пастухами, двоє інших також зовсім не мали землі, а п'ятий мав аж півгектара. Всіх депортували в 1930 р. У с. Рудківці на Поділлі 12 селян, котрі воювали на боці більшовиків у громадянській війні - переважно в "червоних партизанах", - так або інакше впали жертвами режиму (двоє заподіяли собі смерть, а семеро померли на засланні поблизу Мурманська). Колишній активіст посилається на друга-агронома, який говорив йому про розкуркулених у 1932 р.: "Деякі з них були навіть героями Червоної армії, такими самими хлопцями, що взяли Перекоп та майже взяли Варшаву. Вони осіли на землі й пустили коріння, як овес. Вони розбагатіли! Лише один, той, що не напружувався, залишився бідним. Він - із тих, що не могли на чорноземі виростити нічого, крім бур'яну, не могли одержати молока від корови-рекордистки. Це він зчинив великий галас про класового ворога, який душить його, який гладшає, висмоктуючи його кров і піт" (цит. за Л. Копелєвим). Червоногвардієць, син бідного козака, поранений і нагороджений у громадянській війні, - ось один із героїв шолоховської "Піднятої цілини", який став куркулем. Під час непу "він почав багатіти, хоч ми попередили його. Він працював день і ніч". На його думку, "не на таких, як ви, тримається радянська влада. Своїми власними руками я годую її". Голова колгоспу Давидов підсумовує беззмістовність історій про його героїчне минуле: "Він став куркулем, став ворогом. Його треба знищити!"

* * *

Партія не користувалася підтримкою селянських мас і знала про це. Та офіційно вважалося, що середняк тримав її руку в класовій боротьбі проти куркуля, й цей подвійний стандарт треба було якось перенести у сферу класового терору. Шолохов описує кілька випадків вигнання "куркулів" з їхніх домівок. Сільчани, що зібралися, співчувають "куркулеві". Коли старого чоловіка з його недоумкуватим сином викидать із хати й він стає навколішки, щоб помолитися, активісти підганяють його, але натовп висловлює своє обурення: "Нехай хоч із власною хатою попрощається!", жінки починають плакати, після чого старого обвинувачують в "агітації".... Ми маємо сотні свідчень із перших уст про долю злощасних "класових ворогів". Один селянин, колись безземельний, потім вояк Червоної армії, мав на початок 1929 р. 14 га землі, двоє коней, корову, свиню, п'ятеро овець, сорок курчат, та ще й родину з шістьох душ. У 1928 р. накладений на нього "податок" становив 2500 крб і 260 т зерна. Він не зміг усе це віддати, і його дім (вартістю 1800-2000 крб) конфіскували, а один із активістів "купив" його за 250 крб. Хатнє майно "продали" активістам, а польовий реманент передали до новоствореного колгоспу. Самого ж господаря заарештували. У в'язниці одержав обвинувачення: він - куркуль (хоч раніше називався підкуркульником); відмовляється сплачувати податки; підбурює селян проти колективізації й радянської влади; належить до підпільної контрреволюційної організації; має 200 га землі, п'ять пар волів і 50 голів іншої худоби; експлуатує "робітників" тощо. Врешті його засудили до 10 років каторги. Ще одного "куркуля" (власника 3,2 га землі) 5 лютого 1931 р. вирядили разом з іншими чистити залізничну колію від снігу, а коли він повернувся додому, виявилося: все його майно вже забрали, залишивши тільки чайник, блюдце та ложку. А невдовзі його взагалі заарештували й заслали на Далеку Північ - рубати ліс. У 1929 р. одному українському "куркулеві", який тримав 4,8 га землі, корову, коня, 10 овець, свиню, близько 20 курчат - господарство, яке давало змогу прогодувати чотирьох чоловік, - спочатку наказали продати державі понад 20 т пшениці. Стільки його ділянка дати не могла, тож він, щоб розрахуватися, продав своє майно й купив певну кількість зерна за високу ціну. А проте 26 лютого 1930 р. його заарештували й депортували до Сибіру. Ще в одного "куркуля" конфіскували всю власність, включно з одягом дітей (крім того, що вони вже мали на собі). Йому звеліли регулярно з'являтися до окружного відділу ОДПУ, розташованого на відстані 18 км, і попередили: якщо він утече, то потерпить його родина. Діти пішли жебрачити, але зібрані харчі відбирали активісти. 14 грудня 1929 р. сім'ю викинули на вулицю, а невдовзі депортували. Мати цього селянина, жінка, шестеро дітей - усі загинули на чужині... Дівчина з України (с. Покрівка) оповідає досить типову історію про свою середняцьку родину, котра мала коня, корову, телицю, п'ятеро овець, кілька свиней, комору. Батько не бажав вступати до колгоспу. Вимагаючи хліба, якого він не мав, "цілий тиждень [активісти] не давали йому спати й били його палицями та револьверами, аж поки він геть увесь не почорнів, посинів і попухнув". Після звільнення він мусив зарізати свиню, залишивши трохи м'яса для домочадців, а решту продав у місті, щоб купити хліба. Врешті до них прийшли відповідальний співробітник ДПУ, голова сільради та інші, описали майно й конфіскували все, включно з худобою. Батька, матір, старшого сина, двох малих сестер і немовля-братика замкнули на ніч у сільській церкві, а потім гнали пішки до залізничної станції, де загнали до "телячого" вагона (це був поїзд для депортованих). Біля Харкова поїзд зупинився, і м'якосердний охоронник відпустив дівчат, щоб вони спробували дістати молока для найменшої дитини. В якійсь поблизькій селянській хаті їм дали трохи харчів і молока, та коли вони повернулися до потяга, його вже не було. Сестрички блукали, звикаючи до життя безпритульних, а потім загубили одна одну, переслідувані міліціонером на міському ринку. Ту, що розповіла все це, згодом взяла до себе селянська родина. Як показують описані історії, доля "куркулів" складалася не однаково. Представників першої категорії - "упертих класових ворогів" - заарештовували взимку 1929-1930 рр. Повідомляли; що в київській в'язниці їх розстрілювали в той час по 70-120 чоловік за ніч. В'язень, схоплений за церковну діяльність, згадує: в тюрмі ДПУ в Дніпропетровську в камері на 25 осіб тримали 140, і щоночі розстрілювали одного - двох... Один "куркуль", у 1930 р. ув'язнений у Полтавській тюрмі, розповідає: в камері, розрахованій на сім чоловік, сиділи 36, а в розрахованій на 20-83. Денний раціон становив 100-150 г глевкого чорного хліба. Щодня помирало до 30 душ, і лікар завжди засвідчував "параліч серця". В українському селі Великі Солонці "усунули" 52 "куркулів", а їхніх жінок і дітей вивезли на возах до піщаного берега річки Ворскли, де й залишили. Колишній відповідальний партійний працівник розповідає, як у селі на Полтавщині (з населенням 2 тис. чоловік) у грудні 1929 р. розкуркулили 64 родини, а ще 20 вигнали з домівок і покинули напризволяще. В березні заборонили будь-кому допомагати їм і погнали пішки 300 чоловік (у тому числі 36 дітей і 20 стариків) до якихось печер на відстані близько 5 км - із наказом не повертатися. Дехто втік, а в квітні 200 чоловік, що залишилися, повезли на Далеку Північ.

* * *

Депортація куркулів була подією таких величезних масштабів, що її нерідко відсторонено трактують як масове явище, пересування мільйонів. Але кожна одиниця серед тих мільйонів була живою людиною й мала свою особисту долю. Деякі так і не встигали дістатися місця свого заслання. Один "куркуль" із хутора Грушка на Київщині сфотографував свою хату, коли залишав її. Його заарештували й розстріляли того самого вечора. Людей похилого віку часто просто залишали на місці жити, хто як зможе. В одному селі активіст так і сказав американцеві: 40 куркульських родин депортовано, та "ми залишаємо дуже старих, 90-літніх або старших, тут, бо вони вже не становлять загрози для радянської влади". Гроссман описує таку типову сцену: "З нашого села "куркулів" виганяли пішки. Вони взяли з собою те, що могли нести на собі - постільну білизну, одяг. Грязюка була така глибока, що стягала черевики з ніг. Було страшно дивитися на них. Вони маршували в колоні, оглядаючися на свої хати, і їхні тіла все ще тримали в собі тепло від їхніх печей. Як тяжко вони мусили страждати! Та ж вони народилися в цих хатинах! Там вони віддавали заміж своїх дочок. Вони розпалили печі, але покинули зварений борщ... А дим все ще піднімався з димарів. Жінки схлипували, але плакати боялися. Партійним активістам було байдуже до них. Ми гнали їх як гусей. А позаду їхав візок, і на ньому сиділи сліпа Палажка, старий Дмитро Іванович, який не виходив із хати десять років поспіль, і дурна паралізована Маруся - куркульська дочка, яку брикнув кінь у дитинстві і яка відтоді так ніколи й не була нормальною". Один "куркуль" розповідає про чергу депортованих у Сумській губернії, що простяглася так далеко, як тільки око могло сягнути в обох напрямах. А люди все йшли та йшли, щоб незабаром сісти на поїзд, який за вісім діб привіз їх до чотирьох "спеціальних поселень" на Уралі... 26 травня 1931 р. залізничний ешелон (61 вагон, що вмістили до 3500 членів "куркульських" родин) відійшов від Янценова - маленької станції в Запорізькій губернії, а 3 червня прибув до місця їхнього заслання в Сибіру. Вагони в таких поїздах у середньому вміщували 40-60 чоловік. Вони були замкнені, а отже, мали обмаль свіжого повітря і світла. Звичайно на 10 осіб видавали паляницю хліба (по 300 г на кожного) і піввідра чаю або рідкого супу, та й то не кожного дня. Інколи чай або суп заміняли простою водою. Смертність у дорозі досягала 15-20 % (особливо часто помирали малі діти), - як у 40-х роках, коли на чужину депортувалися національні меншості. Чимало було дуже хворих людей, а серед жінок траплялися вагітні. Одна козачка народила у вагоні, й за таких умов немовля швидко померло. Вояки-охоронники викинули тільце під час руху поїзда... Часом засланців доставляли більш-менш близько до місця кінцевого призначення, а часом залишали у транзитних пунктах, - очікувати наступного транспорту (особливо у Вологді та Архангельську). В Архангельську не діяла жодна церква - їх використовували як пересильні в'язниці, обладнавши багатоярусними нарами для спання. Помитися не було де, й людей обсідали виразки. Бідолахи блукали містом, прохаючи допомогти, та місцевим жителям суворо заборонялося виявляти будь-яке милосердя. Не дозволялося навіть підбирати померлих... Зрозуміло, мешканці міста самі боялися репресій... У Вологді церкви також пристосовували під своєрідні в'язниці. Відомий сучасний радянський письменник В. Тендряков пише у своєму творі "Смерть": "У Вохровому, окружному центрі [на Півночі], в маленькому сквері біля станції, розкуркулені селяни з України лежали й умирали. Людина звикала бачити там вранці трупи; зупинявсявіз, й Абрам, лікарняний візник, скидав їх на купу. Не всі вмирали; багато блукало запиленими, злиденними маленькими вуличками, тягнучи безкровні сині ноги, опухлі від водянки, випробовуючи кожного перехожого собачими благальними очима... їм нічого не давали; жителі самі, щоб дістати хліба на свої продуктові картки, ставали в чергу вночі, перед відкриттям крамниці". Через такі транзитні пункти - або іншим шляхом - засланці врешті прибували в тайгу або тундру. На деяких із них - завезених на далеку північ Сибіру - чекала тут нова небезпека - великі ріки, котрі текли в Північний Льодовитий океан. Астаф'єв описує, як "куркулів" перевозили на плотах рікою Угрюм і як більшість із них гинули в порогах. Якщо в сибірській тайзі траплялося якесь село, засланців поселяли там, а в іншому випадку їх, пише Гроссман, "скидали просто в сніг. Слабші вмирали", міцніші рубали ліс і будували такі собі халупи; "вони працювали майже без сну, щоб їхні родини не замерзли до смерті". В англомовній літературі є згадка про такий факт. Проминувши Надєждинськ (Сибір), колона "куркулів" протягом чотирьох днів ішла маршем близько 70 км до місця свого нового перебування. Ставши на пень, одепеушник закричав: "Маєте свою Україну ось тут", - і показав на ліс довкола. Й попередив: "Тих, хто спробує втекти звідси, постріляємо". У пункті кінцевого призначення поблизу Красноярська знову ж таки не було ніякого притулку, зате вже стояла огорожа з колючого дроту - під оком кількох охоронників. Із 4 тис. чоловік, привезених туди, за два місяці померло близько половини. В іншому таборі, на Єнісеї, розкуркулені тулилися в землянках. Німецький комуніст В. Леонхард описує, як між Петропавловськом та озером Балхаш (Казахстан) переселенців з України й Центральної Росії вели маршем в пустку: "Було лише кілька кілків, устромлених у землю, з невеличкими написами на них типу: селище 4.5, 4.6 і т. д. Селян привели сюди, сказавши, що відтепер вони мусять опікуватися собою самі. Отже, тоді вони самі викопали ями в землі. Дуже багато померло від холоду та голоду в перші роки". В сучасній радянській історіографії підтверджується: "Практично всі члени щойно прибулих родин, здатні працювати, брали участь у перші місяці в спорудженні житлових приміщень" (Вопросы истории. 1964. № 11). Табір у сибірській тайзі поблизу Копєйська (на північ від Сєвєрного) спочатку складався з імпровізованих халуп, побудованих засланцями. Десь половину чоловіків вирядили пиляти ліс, решту - на шахти; бездітні жінки й незаміжні дівчата також працювали в копальнях. У листопаді старих, хворих і дітей віком менше 14 років послали зводити на зиму хатини з дерева та землі. Щоденна харчова норма на людину тепер дорівнювала півлітрові рідкого супу та 140 г хліба. За таких умов майже всі немовлята померли. Режим, під яким жили ці нещасні люди, визначався терміном "спеціальні поселення". Це не була форма ув'язнення, однак за "спецпоселенцями" наглядали чекісти, ніякі цивільні структури не передбачалися. 16 серпня 1930 р. уряд видав указ про колективізацію "куркулів" в місцях їхнього заслання, та це не змінило становища. За словами Трапезникова, поселенці навіть теоретично не могли голосувати за своїх керівників, - просто "на чолі кооперативів стояли уповноважені радянських органів, призначені цими органами", тобто співробітники ОДПУ. Нові "сибіряки" мали настільки мізерні права, що в ідеологічному й політичному плані не відрізнялися від державних вигнанців. Якщо дівчина або парубок іззовні брали шлюб із "спецпоселенцями", вони самі переходили до стану кріпаків. Леонхардові розповідали, що навіть новачки споруджували свої землянки: "Партійні керівники часто в'їжджали до поселення верхи... Не було аж так погано, коли вони просто гримали на нас або лаяли чи кривдили, але часом вони з'являлися з батогами і кожний, хто траплявся на дорозі, куштував їх, - навіть дітей шмагали, коли вони бавилися". Спочатку харчові раціони засланців визначали чекісти. У північних спецпоселеннях щоденна повна норма дорівнювала 600 г хліба, для тих, хто не виконував норми, - 400 г; 200 г отримували порушники режиму. Все це навіть нижче за норми в скрутніші періоди існування каторжних таборів. Спецпоселення розташовувалися звичайно на землях, які до цього ніхто не вважав корисними, - по суті, в пустці. Особливо багато їх було поблизу Архангельська, Вологди та Котласа на Півночі й Північному Сході. У 640-кілометровій смузі на Далекій Півночі між Грязовцем й Архангельськом (на відстаю 50 км від залізниці) спостерігалося скупчення таборів, згодом пересунутих глибше до лісу. За однією з оцінок, в цій зоні мешкало до 2 млн розкуркулених (найбільша компактна група), переважно українців. Близько половини становили діти (хоч ця пропорція і зменшувалася в міру того, як молодші вмирали). За офіційними даними, 70 тис. "куркульських" родин (до 400 тис. чоловік) перебували на Півночі вже в лютому 1930 р., а куди більша кількість ще тільки мала прибути. Між 1926-1939 рр. "міське" населення Карело-Мурманської зони зросло на 325 тис., Далекого Сходу - на 487 тис., Вятки - на 536 тис. чоловік. Більшість цього населення становили, звичайно, розкуркулені - робітники в таборах чи спецпоселеннях. Статистика називає їх "міською" або "промисловою" робочою силою. На основі цифр, наведених на с. 157, можна більш-менш точно порівняти кількість засланців, класифікованих за категоріями "промислової" й аграрної робочої сили; це дало б до 2,5 млн лише в цих районах. Красноярськ у 1930-1931 рр. одержав 24200 "куркульських" родин. Серед інших "одержувачів" був Нарим; тут земля не розмерзається протягом більшої частини року, а в інший час це - неродючий болотний грунт. О. Солженіцин у своєму творі "Архипелаг ГУЛАГ" розповідає про прибуття туди розкуркулених у лютому 1931 р.: "Ряди возів котилися безперервно селом Коченовим Новосибірської губернії, оточені з обох боків конвойними військами, з'являючись із засніженого степу і зникаючи в засніженому степу знову... всі вони човгали в наримські болота - і в цих ненаситних трясовинах всі вони залишилися. Чимало дітей уже померло жахливою смертю впродовж цього тяжкого шляху". Трапезников, описуючи цю міграцію, зауважує: на початок 1932 р. до Нарима, населення якого становило 119 тис., було заслано 196 тис. "репресованих куркулів із центральних районів країни". Як дізнаємося з іншого офіційного джерела, йшлося про 47 тис. "куркульських" родин. Навіть якщо взяти за пересічну чисельність середняцької родини п'ять чоловік, це дає 235 тис. - отже, як мінімум 40 тис. (17 %) загинули ще на шляху до Сибіру, - насамперед, мабуть, діти. Де б "куркулі" не перебували, вони мусили працювати. "Куркулям", які не могли виконувати важку фізичну працю, часом давали грошову позичку та пайок до першого врожаю, і вони працювали під охороною. Але так чи інакше мали самі подбати про те, як прогодувати себе у важких умовах Півночі. Згідно з ухвалою президії Сибірського крайвиконкому від 3 лютого про "поліпшення" постачання харчовими продуктами засланців, необхідно було "забезпечити, щоб уже в 1934 р. новоприбулі одержували хліб, городину та інші продукти за рахунок власного врожаю". Для цього передбачалося руками поселенців розчистити 50 тис. га лісових площ (тобто 900 кв. км), щоб використати їх для вирощування сільгоспкультур. Відомо, що "куркулі" були основною робочою силою у новостворених радгоспах і багато з них залишилося працювати на землі. Інших використовували як різноробів. На початок 1935 р. понад 600 тис. депортованих селян працювали на промислових підприємствах. Навесні 1931 р. було прийнято рішення "передати" 10 тис. куркульських родин у розпорядження адміністрації підприємств кольорової металургії і 8 тис. для роботи на вугільних шахтах Печори. З 50 тис. робітників, які працювали на новому промисловому комплексі в Магнітогорську, розкуркулені селяни складали майже третину (чимало їх було і серед тих 20-25 тис. каторжан, які працювали на шахтах і рудниках і яких власті характеризували як карних злочинців). Один інженер розповідав, що він був свідком прибуття на Північний Урал у 1931 р. кількох вагонів з "куркулями", їх направили працювати на шахти; пізніше він зіткнувся й з іншими подібними групами, що примусово працювали на золотих, мідних і цинкових рудниках в інших районах країни. У селищі Багатському на річці Томі близько 5 тис. "куркулів" працювало на будівництві порту, одержуючи всього 250-300 г хліба в день; вони змушені були добувати додаткову їжу, де тільки можна. Щодо тих засланців, яких у суворих умовах Півночі та Сибіру змушували займатися сільськогосподарським виробництвом, то варто зазначити, що їхнє вміння та працьовитість часом перемагали. Радянський письменник Б. Можаєв в одній із своїх книг, присвячених історії проведення ранньої колективізації 1928 р., розповідає про колишніх "куркулів", яких депортували на Північ рубати ліс. Але вони, підкреслює оповідач, працювали так уперто, що досягли добробуту, і їх довелося "розкуркулити" та депортувати вдруге. Фактично без коней та плугів, маючи лише сокири та лопати, найвитриваліші з депортованих селян вижили й створили досить заможні поселення - з яких їх знову виселили, коли урядові чиновники помітили зростання їхнього добробуту. О. Солженіцин розповідає, що одній із груп старовірів також удалося створити заможні поселення. Уникаючи будь-яких контактів із зовнішнім світом, вони змогли проіснувати аж до 1950 р. І все ж їх було викрито і звинувачено в "саботажі". На неосяжних російських просторах властям важко було здійснювати невсипний контроль за життям тисяч і тисяч мешканців нових поселень. За офіційними даними, не менше 25 % депортованих до Сибіру "куркулів" (переважно молодь) до середини 1930 р. втекли із місць заслань. Власті характеризували їх як непримиренних ворогів радянського ладу. Збереглося чимало свідчень про це. Зокрема, один із радянських авторів (Підгайний) розповідає про двох молодих українців, яким удалося заволодіти рушницею начальника станції, після чого вони з мізерним запасом провіанту попрямували через тайгу, харчуючись олениною та дичиною. Але хоча декотрим засланцям удалося втекти, а інші змогли вижити завдяки просто неймовірним зусиллям, слід підкреслити, що багато з них не вціліло. У Ємецькому розміщувався величезний "сімейний" табір, де перебували переважно жінки і діти. Понад 30 тис. осіб тіснилися в 97 бараках. Щоденний раціон складався із 300 г хліба, 100 г проса та 100 г риби. За відсутності будь-якої медичної допомоги у таборі лютували епідемії кору та скарлатини. Дитяча смертність була величезною, не проходило й дня без похорону. Відвідавши цю місцевість знову, в 1935 р., колишній в'язень побачив, що цвинтар, де стояли нескінченні ряди хрестів, власті зрівняли з землею. З 40 членів родин з одного села, заарештованих і засланих до Сибіру, лише п'ятеро повернулися, завдяки фальшивим документам, у 1942 р., щоб повідомити, що всі інші померли від надмірної праці та голоду. Одного українського селянина з жінкою, дев'ятьма дітьми та батьками похилого віку заслали на Соловецькі острови. Дев'ятилітньому синові вдалося втекти, хоча йому й прострелили ноги. Інші померли. В "ізоляційному таборі" в Томську 13 тис. ув'язнених отримували по 250 г хліба та мисці "супу" на день. Від голоду та хвороб щодня помирало 18-20 в'язнів. З 4800 чоловік, які прибули до одного з сибірських концтаборів у жовтні 1931 р., до квітня 1932 р. померло 2500. Навесні 1932 р. власті припинили постачати харчовими продуктами українське "спеціальне" поселення Медвеже на Уралі. Голод, як пізніше в самій Україні, умертвив багатьох. Солженіцин оповідає про 60-70 тис. чоловік, яких перегнали через покриту кригою сибірську річку Васюган, а потім покинули напризволяще на клаптиках твердого грунту в місцевих болотах без їжі і будь-яких знарядь праці. Пізніше їм усе ж послали харчі, але запізно, всі ці люди померли. Начебто було проведено розслідування і одного з відповідальних керівників, винних у цій трагедії, як повідомляють, розстріляли. За приблизними підрахунками, майже третина депортованих загинула. В основному це були діти, жінки, старики. Один депортований "куркуль" оповідав, що у Ємецькому таборі на Далекій Півночі 18 квітня померла його трирічна донька. Маленька "злочинниця" сповна спокутувала "провини" своїх батьків і дідів. Позиція партії стосовно заможного селянства та обгрунтування усього заподіяного йому викладені з винятковою відвертістю у романі Іллі Еренбурга "День другий", виданому в Москві в 1934 р.: "Ніхто з них не був винний ні в чому: але вони належали до класу, який був винен в усьому".

7. Прискорена колективізація та її крах у січні-березні 1930 р

Селянинові, якому вдалося уникнути розкуркулення, судилася інша доля. У його житті мали відбутися корінні зміни і то не з власної волі. За словами Сталіна, підхопленими радянськими засобами масової інформації, розпочатий курс на колективізацію був "революцією, здійсненою згори" (хоча, як запевнялося, "безпосередньо підтримуваною знизу" селянами). Суть колективізації фактично викладена в рішеннях, які Сталін разом із своїми найближчими прибічниками ухвалив у 1929 р. У загальностратегічному плані ці рішення, звичайно, корінилися в марксистській доктрині і попередній історії партії. В тактичному плані вони стали безпосереднім результатом маневрувань партійного керівництва, в яких суто догматичні мотиви перепліталися з інтересами боротьби за владу. Плани та практичну діяльність комуністичної партії на цьому етапі деякі західні науковці інтерпретували як цілком природні, логічні і раціональні, більше того, зумовлені реальними історичними обставинами, що склалися на той час у країні. Ортодоксальний радянський дослідник схвально зазначає, що, на відміну від більшості своїх західних колег, один із них писав про "грунтовно підготовлену програму колективізації". Насправді такої програми не існувало. По суті, як ми бачили, те, що Сталін та його найближчі прибічники штовхали партію крок за кроком розпочати чергову широку кампанію без будь-якого заздалегідь розробленого плану, на базі якого могли б розгорнутися дискусії (водночас повністю ігноруючи думку відомих економічних спеціалістів), було однією з умов прискореної колективізації. Нинішня офіційна позиція по суті така: колективізація сільського господарства була конче необхідною. Об'єктивне економічне становище, що склалося в країні на початку 20-х років, змусило власті зробити поступки приватним господарствам. Це виправдало себе, але дальшому поступу шкодив "застарілий спосіб виробництва в сільському господарстві". Становище, що склалося в країні, а також зовнішньополітична обстановка вимагала прискореного розвитку промисловості та проведення колективізації сільського господарства. Тим часом головною перешкодою була низька продуктивність малих селянських господарств, а "куркулі" були настроєні вороже. Лише шляхом "класової боротьби" проти останніх партія змогла мобілізувати бідних і середніх селян на проведення колективізації та знищити "класового ворога" (і зернову кризу, таким чином, було розв'язано, оскільки соціалістичне сільське господарство виявилося продуктивнішим від капіталістичного і т. д., й т. п., але для нас немає потреби розглядати тут більш детально всі ці "аргументи"). Подібна картина видається просто фантастичною, особливо що стосується поняття класової боротьби (якої фактично не було) і переваги колективного сільського господарства в продуктивності. Але навіть незалежно від самого характеру та результатів колективізації, за відсутності чіткого плану вона проводилася нераціонально. Відновлювалися вся атмосфера та атрибути воєнного комунізму - військовий жаргон, утопічні сподівання, брутальне насильство над селянством, брак економічної підготовки. За висловом Адама Улама, в партії і країні створювалася атмосфера істерії, "все нагадувало своєрідний шабаш демонів і відьом, що вирвалися на волю". Але чи існувала яка-небудь альтернатива такому розвитку подій в умовах однопартійної диктатури? "Праві" вважали, що прискорення колективізації викличе серйозну кризу. З іншого боку, думка, що поступова колективізація навіть, якщо вона здійснюватиметься протягом десятиліть, стане привабливою для окремого селянина, видається занадто оптимістичною. Вибір по суті існував між комуністичним режимом, який відмовився б від деяких своїх догматів і виявив готовність до "взаємодії" з "правими" і колишніми меншовиками з Держплану, а можливо й іншими партіями (як у Будапешті в 1956 р.), які могли створити ліву коаліцію, що користувалася б певною підтримкою суспільних кіл і згодом створила своєрідний варіант народного соціалізму. Такою, принаймні, є одна точка зору. Але не такою була позиція "правих". І те, що вони ухилялися від будь-якого діалогу з позапартійними силами, прирікало їх на поразку. Більше того, за словами Ісаака Дойчера, "з того моменту, як дрібний власник зник, права опозиція втратила той грунт, на якому стояла". Загалом позиція Сталіна не була, а якщо й була, то лише незначною мірою, його особистою примхою. Наполягаючи на застосуванні радикальних заходів під час проведення колективізації, він користувався підтримкою партійних активістів, а на вищому рівні - ядра старого революційного підпілля, у тому числі й таких діячів, як С. Кіров. Коли в партії розгорнулася боротьба навколо питань, пов'язаних із темпами і строками проведення колективізації, навіть основна маса "лівих" об'єдналася навколо нього. Щоправда, з їхнього боку звучали й деякі застереження. Будучи людьми більш високого рівня культури, вони хотіли б діяти дещо цивілізованіше, але... доводилося поступатися принципами. А після того, як репресивна кампанія розпочалася, серед членів партії стала переважати думка, що усунення Сталіна було б трагічною помилкою. Характерним у цьому плані було висловлення одного із вищих партійних діячів, який протягом тривалого часу примикав до опозиційних сил. Він заявив, що "будь-яка зміна в керівництві була б винятково небезпечною... країна й далі повинна триматися свого нинішнього курсу, бо зупинитися тепер або пробувати відступити означало б усе втратити". Труднощі, спричинені відсутністю скільки-небудь серйозної господарської підготовки до прискореної колективізації, збільшувалися тим, що не було проведено також і необхідної адміністративної підготовки. Як і в 1918 р., вся кампанія здійснювалася силами спішно організованих так званих "трійок", до яких входили люди, що не мали ніякого відношення до сільського господарства, а також інших тимчасових органів, їхня діяльність не обмежувалась ніякими юридичними рамками і відзначалась цілковитим свавіллям. Водночас старі органи управління на селі - сільради, кооперативні товариства, комнезами - усувалися від справи, а то й просто ліквідовувалися. Офіційна позиція щодо направлення на село "активістів" з міст для проведення колективізації викладена у підручнику з історії партії, виданому у 1960 р. Автори підручника так коментували цей захід: "Селяни бачили, що партія та уряд, долаючи труднощі, будували підприємства для виробництва тракторів та нових сільськогосподарських машин. Численні селянські делегації відвідували нові підприємства та будівельні майданчики, брали участь у робітничих зборах, і їх захопив робітничий ентузіазм. Повернувшись до своїх сіл, передові представники трудового селянства виступали ініціаторами колгоспного руху. Організовані робітники промислових підприємств взяли на себе шефство над сільськими місцевостями і послали численні робітничі бригади на село. Так було організовано та розпочато масовий рух за вступ до колгоспів, рух, що перетворився на масову колективізацію". Хоча цей спосіб трактування проблеми - просто гарна вигадка, міські емісари дійсно, як і в 1928-1929 рр., грали вирішальну роль. Одначе на цей раз акції задумали надати більш планомірного і постійного характеру, аніж це було під час попередніх наїздів на село. "Правда" писала з цього приводу, що уповноважених, яких партія посилала в 1928-1929 рр. на село з метою здійснення "соціального впливу", селяни називали "бродячими акторами". Вони мали справу з певною кількістю сіл, залишаючись у кожному з них стільки часу, скільки було потрібно, щоб забезпечити збирання певної кількості сільськогосподарської продукції. Постійними повноваженнями вони не наділялися. Цього разу було вирішено діяти шляхом максимальної концентрації сил. У здійсненні широкомасштабних планів, пов'язаних із колективізацією та встановленням вирішального контролю над селом, особлива роль відводилась "двадцятип'ятитисячникам" - робітникам-комуністам, мобілізованим партією у містах, на великих промислових підприємствах. Загальна кількість робітників, відібраних та направлених на село, перевищила 27 тис. Йшлося не про короткі наїзди, як це було раніше. Робітники мали залишитися в селах, щоб керувати ними. Перед відрядженням на місця призначення у січні 1930 р. "двадцятип'ятитисячники" пройшли двотижневий підготовчий курс. Спочатку передбачалося, що їхнє відрядження триватиме рік, пізніше цей термін було продовжено до двох років; нарешті 5 грудня 1930 р. ЦК ухвалив рішення вважати це відрядження постійним. "Двадцятип'ятитисячникам" обіцяли платню 120 крб на місяць. Але вони не завжди отримували що суму. Група робітників, направлених у район В'язьми, в одному із листів нарікала на колгоспи, які не мають коштів, щоб платити їм, а це значить, робили висновок автори листа, що "ми повинні тікати додому". Офіційні документи переповнені їхніми скаргами щодо невиплаченої платні, завищених норм виробітку тощо. Деякі офіційні звіти досить реалістично описували реакцію селян на приїзд незваних "учителів". Зокрема, у них наводилися такі висловлювання: якщо робітник може правити рільничим господарством, пошліть нас керувати фабрикою; для чого нам присилають нових урядників, щоб експлуатувати нас? Автори звітів констатували, що "у деяких місцях ця куркульська пропаганда має успіх". Але навіть "двадцятип'ятитисячники" не завжди виправдовували покладені на них надії. Нерідко вони воліли завоювати "дешеву популярність" і "піддавалися споживацьким настроям відсталої частини села". Колгоспний центр нарікав на "двадцятип'ятитисячників", які протестували (цілком справедливо) проти реквізиції насіннєвого зерна, оскільки це загрожувало зривом посівної кампанії. Таких пропонувалося звільняти та виключати з партії. На середину лютого 1930 р. в села було направлено 18 тис. робітників-комуністів, із них 16 тис. безпосередньо в колгоспи. Майже третину з них довелося відкликати як таких, що не виправдали довір'я. На їх місце відбирали нових. У травні 1930 р. понад 19 тис. робітників працювали на селі, переважно головами колгоспів та на інших ключових посадах. Окрім "двадцятип'ятитисячників", навесні 1930 р. на село було послано 72 204 робітника. На допомогу колгоспам направили також 13 тис. бухгалтерів-комсомольців. Крім того, 50 тис. рядових солдатів і молодших командирів пройшли курс спеціального навчання для проведення колективізації. Лише в самій Україні до кінця лютого 1930 р., крім відправлених раніше 2 3 тис. промислових робітників, у селах з'явилося 23 500 спеціальних уповноважених. Однак не все відбувалося так вдало, як би того хотілося партійним вождям. У одному офіційному звіті розповідається про розпорядження окружного комітету партії в Єльні (РРФСР) у серпні 1933 р. мобілізувати 50 комуністів для роботи на селі. Фактично вдалося відібрати лише 20 чоловік. Із них тільки четверо дійсно поїхали на село, у тому числі один колишній селянин-одноосібник. Решта, як виявилося, були зовсім необізнані з сільським господарством. У жовтні мобілізували ще 15 комсомольців; лише чотирьох удалося послати працювати на село, але через деякий час двох із них довелося звільнити за некомпетентність і пияцтво. І все ж, незважаючи на видимі кадрові невдачі, ті, кого дійсно використали, складали могутню силу. Про те, як інструктували та "надихали" на працю цих людей протягом усього періоду колективізації, можна дізнатися з пізнішої розповіді одного з активістів - учасника зборів 80 майбутніх організаторів колгоспного руху, на яких з промовою виступив М.М. Хатаєвич: їхня губернія "відстала" і вони повинні поїхати на село на місяць або на шість тижнів. "Місцева сільська влада, - заявив оратор, - потребує ін'єкції більшовицького заліза. Томуми посилаємо вас. Ви повинні приступити до виконання своїх обов'язків з почуттям суворої партійної відповідальності, без скімлення, без будь-якого гнилого лібералізму. Викиньте свій буржуазний гуманізм через вікно і дійте, як більшовики, гідні товариша Сталіна. Бийте куркульського посіпаку, де б він не підняв голову. Це війна - або ми їх, або вони нас. Останній залишок капіталістичного сільського господарства треба знищити за будь-яку ціну! По-друге, товариші, абсолютно потрібно виконати урядовий план поставки зерна. Куркулі й навіть деякі середняки та бідняки не віддають свого зерна. Вони саботують політику партії. А місцева влада іноді вагається і показує слабкість. Ваше завдання - здобути зерно за будь-яку ціну. Видавіть його з них, де б воно не було заховане: в печах, під ліжком, в підвалах чи на задніх дворах. Через вас, партійні бригади, села повинні збагнути значення більшовицької твердості. Ви мусите знайти зерно і ви знайдете його. Це виклик вашій ініціативі та вашому чекістському духові. Не бійтеся уживати крайніх заходів. Партія цілковито підтримує вас. Товариш Сталін сподівається цього від вас. Це боротьба не на життя, а на смерть; ліпше зробити забагато, аніж не досить. Вашим третім завданням є завершити молотьбу зерна, відремонтувати реманент, плуги, трактори, жниварки та інше устаткування. Класова боротьба на селі набула найгостріших форм. Не час проявляти делікатність або гнилу сентиментальність. Куркульські посіпаки маскуються і проникають у колгоспи, де вони саботують працю і знищують худобу. Від вас вимагається більшовицька пильність, відвага та мужність. Я певен, ви виконаєте директиви партії та вказівки нашого улюбленого вождя". Інший активіст писав роками пізніше: "Нас обманули, бо ми хотіли того. Ми так сильно вірили в комунізм, що готові були погодитися на будь-який злочин, якщо його витлумачували, хоча б трохи розбавляючи комуністичною фразеологією... зіткнувшись з чимось неприємним, ми примушували себе вірити, що це було індивідуальне явище і що в цілому стан справ у країні був таким, яким його партія описувала... Іншими словами, саме таким, яким йому належало бути згідно з комуністичною теорією". Не всі активісти у своїй діяльності керувалися ідеологічними міркуваннями. Улюбленець Сталіна Михайло Шолохов добре ілюструє природу мотивувань лояльних партійних активістів. Частково їхній ентузіазм грунтувався на вірі у трактори; частково він підігрівався ненавистю до сучасного "куркуля" як символу "власності" та представника "іншої сторони", бажанням помститися за жертви громадянської війни та економічну експлуатацію; а частково це - відданість світовій революції, заснована на прочитаних у газетах промовах про класову боротьбу в Китаї та в інших країнах ("він думає, він забиває вола, але в дійсності він устромляє ножа в спину світовій революції"). Якщо ми додамо до цього звичку сприймати партійні накази як вищий критерій, то аналіз можна вважати завершеним. Василь Гроссман зауважує, що серед членів активістських сільських комітетів були різні типи - "ті, що вірили в пропаганду, люто ненавиділи "паразитів" і були на боці найбіднішого селянства, і такі, що використовували ситуацію на свою користь. Але в більшості вони просто палко бажали виконати інструкції. Вони вбили б своїх батьків і матерів, просто щоб виконати інструкції". Щодо менш "відданих", то ми вже бачили, як проста пожадливість і прагнення влади лютували в селах. Один сучасний радянський письменник зауважував з цього приводу, що з розгортанням колективізації "нові ідеї та гасла стали для деяких спрямовуючим маяком, для інших - важелем для досягнення особистих вигод і кар'єристських прагнень, для ще інших - демагогічними обіцянками, що приховували потаємні мотиви та амбіції". Інший сучасний радянський письменник, характеризуючи постать колгоспного керівника як живе сполучення ідеології та особистої ненависті, добавляє, що, окрім усього іншого, це безчесний та лінивий тип, найбільшою мрією якого було "нагріти величезну лазню, наповнити її парою, загнати усередину всіх священиків і капіталістів і підпалити її". У селах посланці партії організовували своїх місцевих прихильників усіма можливими методами. Шолоховський козацький хутір на Дону Грем'ячий Лог колективізує "двадцятип'ятитисячник", який збирає 32-х "бідних козаків та активістів", які запросто "вирішують", за відсутності сільської більшості, створити колгосп та розкуркулити своїх багатших односільчан. Там, де були члени партії, вони, як правило, посідали адміністративні посади. В одній окрузі 22 з 36 членів партії виконували обов'язки голів колгоспів. Здебільшого це були (особливо в Україні) "двадцятип'ятитисячники", переважно росіяни. Оскільки членів партії ледве вистачало для заміщення ключових постів, на менш відповідальні посади доводилося призначати місцевих комсомольських активістів. В одній окрузі в Росії навіть у червні 1933 р. не існувало жодного партійного осередку, а на 75 колгоспів припадало лише 14 членів партії. Зате було створено 16 комсомольських осередків, у яких налічувалося 157 членів, окрім того 56 комсомольців "діяли" в інших колгоспах округи. Один із місцевих урядовців зізнався, що молоді люди вступали до комсомолу, щоб уникнути праці в полі. Крім того, для забезпечення виконання партійних і державних завдань на селі організовувався "партійний актив". Місцеві урядовці, що добилися влади за радянського режиму, були здебільшого людьми безідейними й аморальними, хоча іноді серед них траплялися і партійні ветерани, які ще зберегли деякі із своїх колишніх ілюзій. І все ж ті, що не почували відрази до своєї праці, кому вдалося уникнути сталінських репресій, черствіли все більше й більше. Один із радянських прозаїків у своєму творі так описував переродження подібних людей: закриваючи українську сільську церкву, "Кобзар, Білоусов та інші взялися за роботу з задоволенням. Поступово, непомітно вони стали антагоністами населення, насолоджуючись більшістю тих речей, які іншим селянам не подобалися - саме тому, що вони їм не подобалися". Однак, як ми бачили, не всі чесні активісти чи члени партії змогли поступитися моральними принципами і стати бездушними й покірними виконавцями чужої волі. В Україні офіційний партійний друкований орган навіть нарікав, що "Комітети незаможних селян" - головна опора партії на селі - нерідко виступали організаторами саботажу колективізації. "Правда" не раз "викривала" сільських комуністів, які "дезертирували". Так, 28 лютого 1930 р. газета надрукувала листа молодого агронома, що вийшов із партії, після того як провів сім днів на селі. Приголомшений усім побаченим, він писав: "Я не вірю в колективізацію. Темп... зашвидкий. Партія взяла помилковий курс. Нехай мої слова будуть попередженням". У тодішній Центральночорноземній зоні було виключено з партії 5322 комуністи, "розпущено кілька окружних комітетів за правий опортунізм". У Драбівській окрузі (Полтавщина) заарештовано 30 сільських активістів, а також секретаря окружкому партії Бодока. Всіх їх звинуватили у "змові з куркулями" і в липні 1932 р. засудили від двох до трьох років ув'язнення. Що ж до офіційних органів місцевої адміністрації, то вони здебільшого втратили свою ефективність, їхні владні функції обмежувалися, оскільки сільради, незважаючи на всі попередні чистки, все ще в більшості опиралися колективізації. В одному селі, нарікали автори звіту ОДПУ, забій худоби розпочав заступник голови місцевої сільради. Вище партійне та радянське керівництво вжило відповідних "заходів": 31 січня 1930 р. наказано провести "перевибори тих сільських рад, які були насичені чужими елементами... і тих окружних виконкомів, які не змогли скерувати сільські ради, щоб розпочати колективізацію сільського господарства". На Центральній Волзі "переважна більшість сільських рад... не відповідали рівню поставлених перед ними нових завдань". В одній місцевості, на яку посилалися як на "типову", від початку 1929 і до березня 1930 року було звільнено 300 з 370 голів сільрад, У цілому по країні на березень 1930 р. замінено не менше 82 % голів сільрад, лише 16 % із них залишили свої посади добровільно. У Західному районі країни з 616 голів сільрад звільнено 306, із них 102 "віддано під суд". В одному з офіційних конфіденційних документів повідомлялося, що в цьому районі місцеві сільради, в тому числі 92 новообрані, не проводили курс на колективізацію. Декотрі з них у своїй практичній діяльності проявляли зволікання у проведенні тих чи інших економічних і політичних заходів аж до "недвозначного потурання куркулеві". Дляпереборенняцієї "перешкоди" було введено "самоскасування" сільрад, що здійснювалося за вимогою уповноваженого партії. Згідно з постановою уряду від 25 січня 1930 р. замість ліквідованих сільрад запроваджувалась система уповноважених і "трійок", які наділялися правом анулювати рішення "звичайних" державних органів. Щодо сільських громад, то уже в травні 1929 р., після прийняття першого п'ятирічного плану, їх розглядали як "кооперативний сектор", покликаний забезпечити більшу частину зернових заготівель; вважалося, що це сприятиме перетворенню сіл на колективні господарства. Але в результаті, як зазначає західний дослідник, "організація, яка підтримувала всі колективістські атрибути сільського життя і була вкорінена в селі століттями, не відіграла жодної ролі у проведенні колективізації селян". Врешті, згідно з урядовим указом від 10 липня 1930 р., давню громаду ліквідували спочатку в районах суцільної колективізації, а потім і в інших місцях. Як правило, місцеві власті одержували розпорядження згори про те, скільки вони мусили організувати колгоспів і скільки туди повинно входити осіб, що, звичайно, не мало нічого спільного з принципом добровільності. Один сільський комуніст у Калінінській області одержав наказ забезпечити вступ до колгоспу понад ста родин. Він же, одначе, зумів переконати лише 12 родин, про що й доповів. Йому було заявлено, що він саботує колективізацію і погрожували виключити з партії, якщо він не доб'ється виконанні поставленого перед ним завдання. Повернувшись до своїх сільчан цей керівник заявив, що їх усіх "експропріюють і зашлють", якщо вони не підпишуть заяви. "Вони всі погодилися" і тієї самої ночі... почали забивати свою худобу. Коли він доповів про це, то почув у відповідь, що партком це не цікавить: він виконав свій план. Про фіктивність принципу добровільності свідчили й деякі висловлювання членів Політбюро, найближчих прибічників Сталіна. Наприклад, Каганович у січні 1930 р заявив, що все керівництво створенням та розвитком колгоспів здійснюють "безпосередньо та виключно" особи з партійного апарату. Сучасні радянські офіційні дослідники, такі як С. П. Трапезников, продовжують стверджувати, що більшість селян добровільно обрали шлях колективізації. Фактично з такими поглядами можна зіткнутися все частіше й частіше, а серйозних дослідників, які друкувалися в 50-60-х роках, тепер замовчують. Але, як ми вже пересвідчилися, радянські письменники-романісти, які друкувалися в Москві за брежнєвської доби, відвертіші, ніж партія. Один із них ( О. Волков) категорично заявляє: "Чим ширше та рішучіше проводили колективізацію, тим більше вона наштовхувалася на вагання, непевність, страх і опір". Дехто вважає, що "культурний рівень" селянства підвищувався завдяки безперервним зборам та пропаганді, отож вони почали вірити в переваги колгоспного ладу. По суті ж збори були просто знаряддям примусу. Як відомо, звичною процедурою на сільських зборах було запитання, яке ставив перед учасниками посланець партії: "Хто тут проти колгоспу та радянського уряду?" або: "...всі селяни повинні обов'язково вступити до колгоспу. Хто не захоче вступати - той ворог радянської влади". В одному із сучасних радянських досліджень наводиться висловлення відповідального партійного працівника з Північного Кавказу, який, виступаючи перед селянами, заявив таке: "Карл Маркс, наш дорогий покійний вождь, писав, що селяни - це картопля в мішку. Ви тепер у нашому мішку". Реалізуючи директиви партії, її уповноважені на місцях не дотримувались (навіть формально) будь-яких правових норм та процедур. В одному поволзькому селі на сільських зборах були присутні менше третини представників господарств, але це не перешкодило прийняти рішення щодо проведення колективізації в усьому селі. Подібних повідомлень з місць було чимало. Спочатку лунали лише поодинокі голоси протесту проти грабіжницьких заходів партійних активістів. Селянин у шолоховському романі відмовляється привезти своє насіннєве зерно до громадської комори, незважаючи на запевнення та "гарантії" місцевих партійних керівників: "- Воно буде надійніше в мене. Якщо я віддам його вам, навесні я не дістану назад навіть порожніх мішків. Ми стали мудріші тепер, так просто нас тепер уже не надуриш. Брови Нагульнова піднялися, і лице його трохи зблідло. - Як ти смієш - не довіряти радянській владі? - запитав він. - Значить ти не віриш у те, що я кажу? - Саме так. Не вірю. Ми чули ці побрехеньки раніше. - Хто тобі розказував побрехеньки? І про що? - Нагульнов помітно зблід і повільно підвівся на ноги. Але, ніби нічого не помітивши, Банник продовжував спокійно посміхатися, показуючи свої рідкі міцні зуби. Тільки голос у нього тремтів від образи і пекучого гніву, коли він говорив: - Ви заберете зерно, а тоді навантажите його в поїзди і відішлете за кордон. Ви купите автомобілі, щоб комуністи могли роз'їжджати собі зі своїми стриженими бабами. Ми знаємо, для чого вам потрібне наше зерно. Що вже казати: дожили ми, побачили рівність". Радянський автор наводить слова селянина-бідняка з Полтавщини, який заявив: "Мій дід був кріпаком, але я - його внук - не стану кріпаком ніколи". І справді, селяни звикли тепер називати ВКП (скорочення від Всесоюзної комуністичної партії) "другим кріпацтвом" ("второе крепостное право"). Офіційні документи також посилаються на селян-бідняків, які говорили партійним керівникам: "Ви зробили з нас гірше, ніж кріпаків". "Правда" повідомляла, що в одному із українських сіл під час зборів селяни зустріли об'явлене їм рішення щодо проведення колективізації гробовою мовчанкою. Коли в село прибули трактори, натовп жінок блокував їм дорогу, вигукуючи: "Радянська влада повертає кріпацтво!" Ю. Трифонов у своїй книзі згадує селян, які говорили представникам радянської влади: "Ви хочете загнати нас у колгоспи, щоб ми були у вас кріпаками", і трактували місцевих партійних провідників як "панів". Подібні настрої переважали серед селян. Більшість із них, як і раніше, відмовлялися вступати до колгоспів. Тих, хто чинив активний опір, власті заарештовували, пред'являючи будь-які обвинувачення. У селі Білосувки Чорнухівського району селян скликали на збори, звелівши їм негайно написати заяви з проханням про вступ до колгоспу. Один із них закликав інших до опору. Його заарештували тієї ж ночі, а двадцятьох інших наступного дня, після чого запис відбувався безперешкодно. Нам пощастило ознайомитися з листами (переважно не надрукованими), які одержувала селянська газета "Наша деревня", що видавалася у Західному районі країни. Чи то бідні селяни, чи середняки - всі вони нарікали на примусові методи вступу до колгоспів, на надмірні вимоги, "рабство" в колгоспах, брак цвяхів і т. ін. У цій місцевості навіть сільські комуністи масово відмовлялися вступати до колгоспів. У шолоховському хуторі на Дону навіть після величезного тиску і погроз вважати супротивників колгоспу "ворогами народу", подібно до вже депортованих, лише 67 із 217 присутніх проголосували за вступ. "Двадцятип'ятитисячники!" ніяк не могли зрозуміти небажання більшості середняків. В Україні, як змушений був визнати перший секретар ЦК КПУ Станіслав Косіор, адміністрування і методи насильства систематично застосовувались по відношенню не лише до середняків, а й до бідняків. Вони стали невід'ємною частиною практичної діяльності райкомів та окружкомів. Один із офіційних радянських учених післясталінської доби (сам колишній учасник кампанії за колективізацію) зазначав, що найбільший опір чинили навіть не багатші селяни, а ті, які нещодавно дістали землю, а також "бідні селяни, які лише недавно стали середняками". Однак власті не зупинялися ні перед чим, щоб зламати цей опір: "Всілякий тиск застосовували до них - погрози, наклепи, примус. Хулігани тинялися коло їхніх хат, насміхаючись над ними. Листоношам наказано не доставляти пошту таким "одноосібникам"; в окружному медичному центрі їм сказали, що лише колгоспників та їхні родини можна приймати як пацієнтів. Часто їхніх дітей з ганьбою виключали зі школи і піонерської організації та комсомолу. Адміністрація млинів відмовлялася молоти їхнє зерно; ковалі не хотіли працювати для них. Тавро "одноосібника", застосоване владою, дозволяло розглядати таку людину як злочинця". У тих випадках, коли середняки за своїм майновим станом наближалися до "куркулів", їх здебільшого чекало розкуркулення. Єдиний вихід для них полягав у тому, щоб віддати своє зерно, худобу та реманент і самим вступати до колгоспу. Один комуніст з цього приводу зазначав: "Ці люди, очевидно, вирішили радше зустріти голод удома, аніж вигнання у невідоме". Подібна політика здійснювалася й по відношенню до сільських ремісників. Наприклад, усупереч протестам Криницької сільради, у десятьох місцевих чинбарів конфіскували усі вироби і сировину. Причому кожного з них оштрафували на 300 крб. Така ж доля спіткала й інших ремісників, які працювали в 24 навколишніх селах. Заборонялася навіть напівремісницька діяльність, якою традиційно займалися самі селяни. Наприклад, багато хто з них мав ручні преси, щоб давити олію з соняшникового насіння. Згідно з указом Наркомату торгівлі від 18 жовтня 1930 р. подібне "самочинство" заборонялося. Кожне село, навіть невелике, зобов'язувалося відтепер мати власну в'язницю, хоча до революції подібні "заклади" існували лише в повітових центрах. Тюрми створювалися не тільки для того, щоб застрахати селян, які голосували "проти" на сільських зборах. Опір колективізації часто набував насильницьких форм. У 1929-1930 рр. власті докладали чимало зусиль, щоб перешкодити селянам володіти зброєю. Згідно з урядовими декретами 1926, 1928 і 1929 рр. вводилася обов'язкова реєстрація мисливської зброї. На органи ДПУ покладався контроль за виконанням спеціальних інструкцій, що доповнювали ці декрети. Вони мали слідкувати за тим, щоб зброя не продавалася "кримінальним і соціальне небезпечним елементам". У серпні 1930 р. власті видали розпорядження провести масовий обшук з метою вилучення зброї. Причиною цього заходу були масові селянські виступи та індивідуальні акти опору. Однак на цей час зброї у селян уже не залишилось. Серед сотень документів (актів, звітів про результати проведених обшуків)ми знаходимо лише один, у якому йдеться про виявлення "одного малокаліберного пістолета". І все ж обшук "пішов на користь" державі. Про це свідчать такі звіти: "виявлено 30 крб 75 к. сріблом, 105 крб паперових грошей, два весільних персні" і т. д. Усі ці "справи" схожі одна на одну, як дві краплі води. В одному із сіл Харківського округу відповідальний працівник ДПУ дорікав місцевим активістам за втрату пильності, оскільки у деяких селян, які відбули покарання, а також амністованих у 1927 р. було виявлено зброю. Але навіть не маючи ніякої зброї, селяни продовжували чинити опір проведенню насильницької колективізації. Мали місце окремі випадки убивств офіційних осіб. Членів партії попереджали про необхідність "триматися подалі від відкритих дверей" і не виходити після темноти. Офіційні джерела повідомляли, що "в першій половині 1930 р. куркулі вчинили понад 150 убивств та актів підпалення на Україні". Подальші статистичні дані про це відсутні, очевидно, вони перестали влаштовувати власті. В одному лише селі Бірки Полтавського округу, де мешкало близько 6000 чоловік, у січні 1930 р. було тяжко поранено місцевого шефа ДПУ; в березні згоріли господарські будівлі одного з чотирьох місцевих колгоспів, а також експропрійовані у "куркулів" будинки, в які вселилися місцеві комуністи. Селяни напали на одного з місцевих партійних керівників, поранивши його. Особливе занепокоєння властей викликали антиколгоспні демонстрації (деякі з них набули характеру відкритого збройного опору). В радянських джерелах згадуються "збройні демонстрації" за участю тисяч людей, під час яких було вчинено велику кількість "терористичних актів". Повідомлялося, що в Сальській окрузі на Північному Кавказі подібну "демонстрацію" вдалося придушити тільки "за п'ять чи шість днів" за допомогою "кавалерії та броньовиків". Фактично в деяких районах, як зазначає радянський науковець "хрущовської" доби, "демонстрації мали характер відкритого бунту... люди озброювалися вилами, сокирами, палицями, дробовиками, мисливськими рушницями... в багатьох випадках їх очолювали колишні антоновські бандити", тобто вцілілі учасники великих селянських повстань печатку 20-х років. Збройні демонстрації, які можна було придушити тільки за допомогою військових частин, - це щось більше ніж стихійні "бунти" та виступи. Насправді відбулися величезні збройні повстання, що нагадували про події першої селянської війни 1918-1922 рр. Але цього разу збройні ресурси селян були досить обмеженими, і навпаки, контроль і влада партії над суспільством значно збільшилися. Деякі бунти мали обмежений характер, як, наприклад, той, що відбувся у с. Парбінське; частини ДПУ швидко придушили його, опісля розстрілявши місцевого священика та його родину з чотирьох чоловік. У вересні 1930 р. в с. Рудківці на Поділлі селяни прогнали місцеву міліцію, але трьома днями пізніше цей виступ було придушено силами безпеки. Двох учасників виступу власті розстріляли, 26 селян були депортовані. В червні 1931 р. повідомлялося про відрядження кавалерійського полку на придушення бунту селян у с. Михайлівка в тій же самій місцевості. Цього разу військам довелося застосувати артилерію. Усе чоловіче населення віком понад 15 років заарештували. Триста чоловіків і п'ятдесят жінок відправлено до таборів. Деякі бунти, особливо в Україні, поширилися поза окремі села. Справжнє повстання відбулося в селах Градениці та Троїцьке Одеського округу. Збройний виступ селян на Чернігівщині, навесні 1930 р., охопив п'ять районів. Для його придушення властям довелося стягнути кілька військових частин. У Дніпропетровському окрузі повстання також поширилося на п'ять районів. Піхотна дивізія, дислокована в Павлограді, відмовилася виступити проти повстанців і вступила з ними в переговори. Командира дивізії було заарештовано. І все ж дивізія не брала участі в боях з повстанцями. Властям довелося стягувати проти них з різних місць підрозділи ДПУ та міліції. Лише в одному із сіл - Дмитрівці - було заарештовано понад сто чоловік, загальна ж кількість заарештованих сягала кількох тисяч. Усіх їх жорстоко побили, декотрих розстріляли, а решту відправили до концтаборів. У Молдавії повсталі селяни розгромили підрозділи кінної міліції і ДПУ, а деякі села навіть проголосили "радянську владу без комуністів". Масові озброєні виступи селян відбулися у двох районах Херсонського округу, у Кам'янець-Подільському та Вінницькому округах, а також у трьох районах Чернігівського, де так звані "територіальні" війська підтримали повстанців, і властям довелося для придушення виступу використати великі з'єднання регулярних військ і підрозділи ДПУ. На Волині та в трьох районах Дніпропетровського округу, де селяни діяли особливо активно, проти повсталих застосовували навіть бронетанкові підрозділи та авіацію. Відомий випадок, коли селянські загони очолив кадровий командир Червоної армії, який на той час перебував у відпустці. В нерівному бою з регулярними військами він був убитий. У деяких офіційних звітах повідомлялося про повстанські загони, в яких колишні "антирадянські" партизани часів громадянської війни об'єднувалися з колишніми "червоними" партизанами і створювали дуже боєздатні групи. За деякими підрахунками, у 1930 р. в Україні кількість учасників селянських повстань перевищила 40 тис. У Сибіру громадянська війна, по суті, ніколи повністю не припинялася. Радянські джерела повідомляли про продовження "політичного бандитизму". В 1927-1929 рр. кількість партизанських загонів збільшилася вчетверо, а з початком кампанії масової колективізації опір селян набув ще більшого розмаху. Один із таких загонів, створених по

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читать бесплатно

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читать онлайн

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
колективізація

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
продрозверстки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
жнива скорботи: радянська колективізація і голодомор

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роберт конквест

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
история: прочее

# data[].attributes.attachment_link.title
Жнива скорботи: радянська колективізація і голодомор [Роберт Конквест] (fb2) читать онлайн

# data[].attributes.attachment_link.description
Настройки текста: ...тілько дайте себе в руки взяти. Тарас Шевченко. "Кавказ" Колективізація і голодомор 1929-1933 років - ця чи не найжахливіша соціальна катастрофа нашого століття призвела до більших жертв, ніж перша світова війна. То й була справжня війна радянського режиму проти власного народу, відлуння якої чутно й дотепер.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Піддубна

# data[].attributes.attachment_link.title
Голодомор — Євген Гуцало, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Голодомор” (автор: Гуцало Євген Пилипович). Читати повністю електронну книгу Євген Гуцало — Голодомор онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Наряджає доню: здається, то власне серце, вибране з грудей, окремо радіє.

А знов лихо: повели чоловіка в сільраду. Скільки їм треба? Чіпляються і гризуть: давай! - як не гроші, так хліб.

- Мамо, скоро? Я на майдані підожду.

- Скоро, - чого ж на майдані? Потерпи: тата відпустять, і зразу підем.

- Миколи і Андрійка нема.

Тата ждуть: як станеться що... Їй страшно навіть вимовити. Причісує Оленку, пильнуючи кожного пасмочка; заквітчує, ніби коронує зірками, зверх блідого лобика. Нічого не каже їй, але невимовлені слова тремтять, подібні до сполохів, насередині грудей: "Квітко моя!" - і неозначиме почуття обкинулося, ніби передвістя з болями; не знати, що, крім них, прийде. Не хоче піддатися їм душа. Втіха коло доні не гасне, як місяць - любим серпиком.

- Скоро скінчу, стій! - стримує доню, чомусь нетерпеливу, з сірим зошитом на долонях: там її наука.

- Може, я не піду? - несміливо питає Оленка.- З мене сміятимуться.

- Хто ж?

- Учні і вчителі: всі.

- Нерозумний сміх і грішний.

- Вони глузуватимуть!

- Терпи! Це годиною краще, ніж цілий вік хвалять.

Дарія Олександрівна досадує, що "вони" сміються з її дитини. От-от схопиться гнів: справедливий був би, але чимсь небезпечний. Нехай зникає в обширі серця, де нема йому чим горіти. Зосталась гіркота, звична за довгі роки.

І стерпіла! - як завжди.

Хмуриться мати.

Первісток її, чотирма роками старший за Оленку, підкорився страхові. "Навіщо пережиток?" - сказав, напевно, з чужого голосу. Андрійко, найменший, часом послухає.

Малі думають, що мама темніша, ніж шкільні, бо ті ходять з новими книжками, а вона старі читала... Так там була правда і серце, а що в теперішніх? Зла настирливість. Відчуває мати, як день у день "вони" настроюють дітей проти її думки і волі. Діти очужіли.

Різку, аж розпачливу кривду відчуває з того, ніби рану від іржавого ножа, коли впікається і мучить. А що робити? - хоч кричи, не поможеться; "вони" сильніші.

Обличчя в неї - з видовженістю і запалими щоками; з надто звуженими, супроти звичайного, обрисами нижніх .повік, як і надто вглибленими очима, кольору темно-сірого, без гострого блиску. Але їх ясність відтінена бровами і косами - в такому відсвіті, що нагадує попіл від згорілого шовку; і видаються темнішими, ніж насправді, через неприродну блідість обличчя.

Дарія Олександрівна ніби спокутується в празник, відболіваючи провину: з непотрібної гостроти до Оленки, що недавно мала в школі декілька низьких оцінок; не з-за своєї нездібності, а з-за пустощів і недбальства.

Чомусь тоді, можливо, з побоювання сорому від чужих посміхів: мовляв, "дурна дитина в вас",- Дарія Олександрівна грізно нагримала на Оленку і мало не вдарила. Хоч не збиралась бити. Однак не сподівалася, що з того гримання вийде. Дитя сполотніло, затрусилося плечиками і, ледве не впавши непритомне, відступило в куток. Заридало, та так гірко, в болючому плачі, тремтівши дрібною судомою,- що всі в хаті обмерли. А воно раптом стихло, і хоч тоді кинулися всі втішати, проте було як потеряне і, здається, занедужало. Потім старалося і принесло найкращі оцінки. Раділо за маму, якій неодмінно треба бачити гарні знаки в зошиті. Видно, так і не тямило до кінця, чому - треба.

Глянувши на зошит, Дарія Олександрівна відчула, як болісно серце стиснулось: такий жаль на себе! - роки життя віддала б, тільки вернути те, що сталося.

Оленка під маминим гребінцем стала покірна; вся в білому і сама бліда, з світлими очима і високо піднятими брівцями - як в тата. Кілька квіток біля її чола, здавалося, посилали бризкучий промінчик на всі сторони. Як зоря - жила в хаті, дивна тихістю.

Сьогодні так пильно мати зачісує Оленку, збираючися піти з нею в церкву; стояти поруч і випроситися з провини.

І якраз лихо! - причіпливі повели чоловіка і невідомо що буде.

І також: Оленка збивається. Як важко вмовляти, при чужому настроюванні з насмішкою.

Згодиться; чого ж на майдані стояти?

- Оленко, дражнитимуть, що в церкву пішла, то промовч! Їхнє зло щезне, а правда - ніколи.

- Де буде?

- З людьми, що живуть скрізь. А повмирають, буде з ними на небі.

- А ми - де?

- Коли достойні, з ними.

- Як там живуть?

Дарія Олександрівна подумала: ось як твоя душа - безвинна і всім прощає, люблячи. Так живуть.

- Того не знаю, але - щасливі.

- Де?

- Оленко, все питаєш, а я не знаю.

- Мабуть, високо! - як птахи. Де дінуться від дощу?

- Це над дощем і зірками.

- А що їсти?

- Нічого не треба.

- І хліба?

- І хліба теж - ні.

Оленка дивиться в вікно, думаючи.

- Я вже знаю! - так, як сонце: ні об що не тримається і ходить.

Знов роздумує, поглядаючи на світило за шибкою.

- Не розлучаться?

- Хто?

- Всі - родичі.

- Як любитимуться, то - ні: разом будуть; і коли не розділяться самі, перед брамою.

- Де?

- Невидима і коло всіх. Як церква.

Оленка тримає зошит, ніби звіт. Сіра обкладинка з поземними рисами і власний підпис - в округлих і нерівних літерах.

Думка прив'язана до одного: як будуть разом - "тоді"? Чи так, мов через небозвід переходить гурток зоряний, нерозлучимо, склавши рисунок? Губиться думка.

Гарно - з мамою піти; в церкві бабуся стоїть; а від посмішників одвернутись, і годі.

Чого зошит - в Оленчиних руках, відомо, але мати ні словом не вказує здогаду: така хитрість любляча. Зошит з милими кривулямі; дорожчий, ніж речі хатні. Бо замкнено між сторінки спогад і світло: подібно до квітів, кладених з весни - радіти ними і смуткувати, відкриваючи перед очі.

Мов не бачить! - удає Дарія Олександрівна. В неї сумнів: чи не розлінується доня ще раз і дужче, ніж попереду, коли похвалити? Хай старається без нагороди. Але - чи гаразд, отак проминути доньчин знак? То ж від пошани до мами.

- Дай зошит!

Оленка зраділа: мама знов подивиться на працю. Літери трудні і непевні обрисами, ніби будовані з крихітних кілочків і дугастих сковок. А для Дарії Олександрівни красні - ліпші, ніж празниковий візерунок.

- Гарно! - сказала і кладе зошит на поличку, де тісним рядком стоять книги.

Поправляє вбрання на Оленці, пригладжує, обсмикує або просто торкає; і все не може відірватися ні почуттям, ні поглядом.

Пора. Треба, ідучи до церкви, спитати хлопців, чи тата бачили.

- Ну, вже! - сказала Оленці, подаючи дзеркальце, мовляв, дивись, як мама нарядила, і не забудь: ніхто не прибере краще.

Шаснули кроки мимо вікон; тітка Ганна, перейшовши через город, навідується: мабуть, спитати про збори.

Сусідка старша від господині; грушуваті зморшки навколо губ.

Зразу всміхнулась до Оленки:

- Гожа! - хоч на заручини, а нехай не наврочу...

Легко дмухнула, ніби відкаснувши злий наплив.

Оленка миттю поклала дзеркальце на стіл і, торгнувши дверима, відпурхнула через сіни.

- Чого в сільраду ведуть?

- Чого ж? Хліб правити - останній. Враз, після цих слів, ніби тінь підступила: тінь крізь весь світ; здалося - вікна стемніли.

- Біда на всіх! - журиться тітка.

Глибоко в платок закуталася, хоч день погожий, з теплої смуги перед дощами. Платок картатий і тяжкий: закривав, як сутінок від хмари - присохлу вишню.

Обличчя, в'янувши, знебарвилось і в брижі пішло, розвійчаті при очах, повних думкою.

- Снилось мені,- оповідає тітка тихо, з докладністю кожного звуку, мов доспівуючи,- що отак близько, як он піч, бачу: кожушанка передо мною; і не видно, на чому висить, на одвірку, чи що? - кожушанка з ящірки зроблена, хоч і шерсть є, руденька-руденька, а цього не бува на ящірці... Таки знати: з ящірки, і все. Простягла я руку, погладити шерсть, узнати, з чого вона, і аж обпеклась об кригу. Недобрий сон - до чого воно?

- Недобрий! - згоджується Дарія Олександрівна. - В ящурину кожушанку або ж нещастя одягнуть.

- Одягнуть. Недобрий сон! - звіку такого не бачила. Де ж хлопці?

- На майдані. Вести хотіла в церкву, так опинаються ба в школі їх соромлять, сміхом мучать.

- От ворожа твар!

- Наторочено дітям, що нові книжки церкву перерослії. А ті книжки мертві!

- Отак з моїми племінниками. Їм очі прив'язано до нових книжок, хоч бачу: нудно. Стару книжку попадуть, то цілу ніч коло прикрученого світла сичиками сидять.

- Біда; і вчити треба, бо знидіють.

- Треба! - згоджується тітка.- Аби ж учено, як годиться. Напам'ять нічого не знають. Колись було... от, я сама: недовго вчилась, а скільки пісень і казок знала! - вночі збудять, і прокажу.

2

Хлібороби, сполохом зібрані в сільраду недільного дня, слухають промовця, як ніколи в селі Кленоточі.

Мирон Данилович притерп до стіни, коло крайнього вікна, і поглядає на промовця: "Страшний, ох, страшний! - твердить він собі в думці.- Такий переступить".

Стій і мучся мовчки, а дома рідні ждуть; і ранок біліє за тинками, в саду, як люстро - ранок; павутинки обсипані росою і світяться від чистого неба. Ти ж мучся безпровинно, бо понурик надумав з кістками взяти всіх. На думці знов: "Переступить хоч закон, хоч щоі" Якби тому рудцеві близько в очі заглянув, був би вражений - аж скипілістю біжать поблиски в окунюватих чоловічках кароокого крізь масивні, мов з криги січені, скельця окулярів. Лоб скосистий і білявий: різнить проти щік, пройнятих брунатною тіністю.

Загрозливо, але забарно, рушає доповідчик: від самого царизму. Береться до твердих справ: індустрії, підкуркульства, саботажу, хлібоздачі і вкінці - "корчування".

Мирон Данилович огірчений без краю: "Так би зразу казав - давай весь хліб, бо вб'ємо! - як здобичник. А то кружить змієм і мучить".

- Зламаєм опір і гнізда зметем! - промовець підвищує виголос до дзвінкості; земля здригнеться, так зметем з лиця.

Григорій Отроходін як промовець звик підносити стан почуття - до палючої погрозливості проти слухачів. Мова текла в виразі власної правоти. Виголошеннями летів на ницих, що противляться сповіщенню, свіченому з партійних світильників.

- Трудящі, борючись під прапором!..- карбує Отроходін.

В його уяві "трудящі" витіснили присутніх, що з залізними мозолями; він - про інших. Папери інструкцій дихали квітнем, коли мріяв, якими щасливими трудящі стануть. Віддалені і невиразні. Але їх думання і розвиток - джерело бадьорості для Отроходіна. Від їх імені накладає вимоги, як на лезах, до зерносіїв, чужих очима.

Перша група зібрана гаразд; міліція при дверях: для строю і впливу. Ти партійністю відповідай - чому ж хатники ходять дозвільно, лишаючи справу в прориві, під оргвисновки? Ні, він чоловік міцніший, ніж борщоїди думають.

# data[].attributes.attachment_link.title
Жовтий князь - Василь Барка, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Жовтий князь" (автор: Барка Василь Костянтинович). Читати повністю електронну книгу Василь Барка - Жовтий князь онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
2 страница

які дивом виживають; зло, що переходить усі межі, і всепереможне добро...
Герої роману "Розколоте небо" не раз і не двічі називають іродами тих, хто творить беззаконня, прикриваючись законами. Усі намагання збагнути логіку дій активістів-комуністів зазнають поразки, спроби відшукати людяні риси в тих, хто став знаряддям винищення власного народу, виявляються марними. Єдине пояснення, яке видається більш-менш реалістичним попри всю свою фантастичність, - те, що на українській землі 20-30-х років ХХ століття орудував диявол. Невеличке село Підкопаївка на Луганщині перетворилося на філію пекла, що нею, як ми вже добре знаємо, у той час стала більша частина України.
Сама земля тут просякнута жахом, на кожному метрі - літри крові і тонни проклять... Непрощені, невідпущені душі досі кружляють тут, і, щоб виправити це, треба назвати поіменно усіх і молитися, молитися, молитися чистими тихими молитвами. Нам усім, усій Україні, усім миром. Молитися і просити прощення за те, що наші предки не зупинили цей жах. За те, що не змогли, не вміли чи не знали. За розколоте небо над їхніми головами - щоб воно стало єдиним над нашими...
Ольга Хвостова

Ой, упали ж та впали криваві роси На тихенькі-тихі поля... Мій народе! Темний і босий! Хай святиться твоє ім'я!
Євген Плужник. Галілей
В тридцять третьому году їли люди лободу, Пухли люди із голоду, помирали на ходу. Отощали усі люди, падали, як мухи, Кропивою-лободою не наповниш брюха.
Єгор Мовчан. Дума про голод

Частина перша

Чорножукови

Розділ 1

Літо 1929 року

Повнолиций місяць завис у темному вечірньому небі, споглядаючи на притихле та стомлене за день село. Згори було добре видно солом'яні стріхи, які зараз скидалися на капелюшки старих та перестиглих грибів. Хатки села Підкопаївка розляглися смугами-вулицями, ніби розірвався разок намиста, його бусинки розсипалися врізнобіч, покотилися та й завмерли попід кронами розлогих дерев, серед тінястих садків, десь поміж кущами та серед буйної городини. Лише кілька хат виблискували у холодному світлі місяця залізними покрівлями, ніби хизуючись полиском перед скромними своїми сусідками-хатками, які нап'яли на голови солом'яні капелюшки. Напевне, вони із заздрістю позирали вдень на нову диковинну покрівлю, яку в селі називали бляхою, бо та вдень незвично віддзеркалювала сонячне проміння, засліплюючи тьмяні очі скромних своїх сестер. "Чи буде час, коли нам скинуть трухляві солом'яні капелюхи і їх уже не шматуватиме розлючений осінній вітер? Чи скоро вдягнуть модного надійного залізного, щоб уже не боятися ані вітрів, ані великого снігу?" - мріяли хатки, мружачись на блискучі покрівлі будинків місцевих багачів Чорножукових.
Так було вдень. Але от надійшов тихій та лагідний, як весняний дощик, вечір. Поступово вщух сільський гамір. Замовкли й задрімали ситі корови, у стайнях принишкли коні, поснули навіть гамірливі гуси та качки. Люди позачиняли сараї, повітки та хліви, поспішаючи під стріхи домівок. Хати теж притихли, щоб господарі змогли спокійно відпочити після ще одного літнього трудового дня. Поступово світло у вікнах хат згасло, і село, напевно, поринуло б у суцільну темряву, якби не той повнолиций усміхнений місяць на зоряному небі та світло в одній із хатинок Чорножукових. Там досі метушилася молода та гарна, як самий світ, наймолодша донька Павла Серафимовича Чорножукова Варвара, або Ластівка, як її часто кликав люблячий батько, чи Мавка, як Варю іноді позаочі називали односельці.
- Варко, це ти? - долинув із ліжка хрипкуватий сонний голос Варчиної бабусі.
- А то ж хто? - усміхнулася Варя. - Хто ще тут може бути?
- Не спиш? - запитала старенька, повертаючи голову на голос онуки.
- Зараз буду лягати, - відповіла Варя. Вона дістала з-за припічка в'язані вовняні шкарпетки, підійшла до бабці. - Ось шкарпеточки вдягнемо і будемо спати, - мовила вона лагідно, ніби до дитини. Та й чи не дитина її бабуся Секлета? За п'ять років старенька відзначить століття, та вже давно вона немічна й зовсім сліпа. Варя була ще малою, коли в очах бабусі потьмянів Божий світ, їх застелила молочна пелена туману, залишивши старій можливість жити спогадами про минуле, які все частіше клаптиками теж укривала імла. Бабуся повсякчас мерзла, тому навіть улітку спала під ковдрою, а проти ночі Варя вдягала їй теплі шкарпетки

Или введите номер страницы:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читать онлайн бесплатно readbooks.me

# data[].attributes.attachment_link.title
Readbooks.me - читать полные книги онлайн без регистрации. Бесплатные книги в библиотеки для чтения

# data[].attributes.attachment_link.description
які дивом виживають; зло, що переходить усі межі, і всепереможне добро... Герої роману "Розколоте небо" не раз і не двічі називають іродами тих, хто творить беззаконня, прикриваючись законами. Усі намагання збагнути логіку дій активістів-комуністів зазнають поразки, спроби відшукати людяні риси в тих, хто став знаряддям винищення власного народу, виявляються марними.

# data[].attributes.attachment_link.title
Марія — Улас Самчук, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Марія” (автор: Самчук Улас Олексійович). Читати повністю електронну книгу Улас Самчук — Марія онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Піддубна

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сім'я молоденької Явдохи помирає від голоду, як і багато інших родин у Мачухах. Дружина радянського комісара Соломія то практикує лікувальне голодування, то несамовито "заїдає" втрату дитини і байдужість власного чоловіка. Представник сільської влади Свирид узагалі заплутався в почуттях і не знає, що зараз керує ним - закохане серце чи партія. Здається, усі ці люди такі різні, що між ними - нездоланна прірва. Та вони ще не знають, що насправді йдуть одне одному назустріч. Йдуть, аби нарешті обійнятися і збудувати крихкий міст понад ненаситним мурашником своїх мучителів.

Роман отримав третю премію "Коронації слова" 2021 року. LB.ua публікує фрагмент книжки.
________________________

Тоді-то десь і пропала Мелашка.

Вискочила з хати, доки я на бабиному горищі марно дрантя перебирала, аби хоч чогось їстівного знайти, а Мирось, змучений, куняв, - та й щезла безвісти. До пізньої ночі ми її обшукалися - все дарма. Мама очі виплакала, я все Миросеві вичитую, що недогледів. Сидить Мирось, мовчки сидить - навіть не огризнеться, а далі так нас із мамою як оком своїм вузьким зміряє:

- Вона ж той... все одно чужа... Їсти на всіх не хватає... - Мовить, а сам лице до запічка одвертає, видно, що мучать його ті слова...

Не знаю, аж тоді, чи, може, іще раніше ми стаємо такі чорні, такі мізерні, гидкі... Голод вилущує нас із людської подоби, наче соняшникове зерня зі шкаралупи, а далі кладе на зуба: "Ось, нутро, ваше, - говорить, - ваша людська серцевина. А зараз клацнуть зуби - і не стане. Шкаралупа лише зостанеться..."

І нам страшно.

Спершу страшно.

А потім мізерніємо, маліємо, перестаєм одчувати ту серцевину... Мелашку до чужих записуємо, шукати зупиняємось, затискаємо у собі плачі, тамуємо голосіння. Ніби й не було її з нами два місяці, ніби не її голос ворушив наші стіни од одвірків і до запічка, ніби не з нею ділили останнє, що мали і од чого повільно умираємо...

Од ранку до ночі Мачухи трусить буксир. З усіх боків нас, мов кури, обцокотaли. Викачують вже не хліб, не бурячину, не прогнилу картоплю - викачують життя. Нас викачують із життя. Життя котиться кудись туди, де немає ні горя, ні печалі... Сава Туз із червоними комісарами злигався, Тузиха бабську бригаду водить - самі жінки, комуністки харківські. Вони іще лютіші, іще більше хату перевертають.

# data[].attributes.attachment_link.title
Читати онлайн ["Вік червоних мурах" Тані П'янкової] українською мовою повністю безкоштовно | KNIGOGO

# data[].attributes.attachment_link.description
Сім'я молоденької Явдохи помирає від голоду, як і багато інших родин у Мачухах. Дружина радянського комісара Соломія то практикує лікувальне голодування, то несамовито "заїдає" втрату дитини і байдужість власного чоловіка. Представник сільської влади Свирид узагалі заплутався в почуттях і не знає, що зараз керує ним - закохане серце чи партія.

# data[].attributes.attachment_link.title
Короткометражний фільм "Червоне намисто"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вірші про голодомор

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
поезії про голодомор 1932-1933 років

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
відео українською онлайн

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
галина потопляк

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
марія яновська

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юлія хандожинська

# data[].attributes.attachment_link.title
Вірші про голодомор

# data[].attributes.attachment_link.description
Вірші про голодомор (відео українською онлайн). Галина Потопляк. Юлія Забіяка. Марія Яновська. Юлія Хандожинська.

# data[].attributes.headline
Сподіваємося, що ці 

# data[].attributes.body
Сподіваємося, що ці матеріали виявилися для вас цікавими і корисними. Дуже прошу залишити на дошці свої відгуки, адже бібліотекарям важливо знати, чи передивляються читачі матеріали, чи подобаються вони їм, про що вони б хотіли ще дізнатися, в якій формі.