# data[].attributes.headline
Музей книги і друкарства України

# data[].attributes.subject
Музей книги і друкарства України

# data[].attributes.attachment_link.title
Музей книги і друкарства України

# data[].attributes.headline
Найбільші бібліотеки світу

# data[].attributes.subject
Найбільші бібліотеки світу

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Раїса Чехолка

# data[].attributes.attachment_link.title
Найбільші бібліотеки світу

# data[].attributes.headline
Пам'ятники книгам

# data[].attributes.subject
Пам'ятники книгам

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Оксана Горкий

# data[].attributes.attachment_link.title
Пам'ятники книгам

# data[].attributes.headline
Пам'ятники книгам

# data[].attributes.subject
Пам'ятники книгам

# data[].attributes.attachment_link.title
Пам'ятники книгам

# data[].attributes.headline
фізкультхвилинка "Alien Dance"

# data[].attributes.subject
фізкультхвилинка "Alien Dance"

# data[].attributes.attachment_link.title
Дитяча руханка, фізкультхвилинка "Alien Dance"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
6клас.1000журавлів.укр

# data[].attributes.attachment_link.provider_display_name
6клас.1000журавлів.укр

# data[].attributes.headline
Фільм "Втеча за Фіоною"

# data[].attributes.subject
Фільм "Втеча за Фіоною"

# data[].attributes.attachment_link.title
Втеча за Фіоною

# data[].attributes.attachment_link.description
Втеча за Фіоною - дивись онлайн на Мегого. Свого часу слониха Фіона могла виконувати незабутні трюки, чим захоплювала публіку. Коли вона постаріла, її господар вирішив неї позбутися. Однак його чотирнадцятирічна донька збігає разом із твариною і відправляється з нею у незабутню подорож...

# data[].attributes.headline
Міа і білий лев 

# data[].attributes.subject
Міа і білий лев 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фильмы онлайн, смотреть бесплатно Кино онлайн в хорошем качестве

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Качество:

Оригинальное название: Mia et le lion blanc

Жанр: драма, приключения, семейный

Из цикла про: животных и рыб, школу, школьников и детей

Год: 2019

Страна: Франция, Германия, ЮАР

Продолжительность: 98 мин.

Режиссёр: Жиль де Мэтр

Премьера РФ: в кино с 04-04-2019

Перевод: Профессиональный (многоголосый)

Доступно на: iPhone, iPad, Android

Супружеская пара меняет лондонский промозглый климат на жаркую атмосферу Южной Африки. У внезапного переезда Оэунов есть конкретная причина. Прибыв на незнакомую территорию, супруги покупают обширное поместье, предназначенное для разведения диких животных. Одиннадцатилетняя наследница без особого восторга воспринимает решение родителей о смене места жительства. Новая обстановка настораживает девочку и вызывает чувство одиночества на чужой земле. Единственным утешением бедняжки становится забота о милом создании, появившемся в питомнике. Воспитание львёнка Чарли выливается в настоящую дружбу человека и животного. Однажды маленькая Миа узнаёт о незавидной участи питомца. Львиная шкура становится предметом торга её отца с охотником за экзотическими трофеями. Мужчина настаивает, что это удачная возможность, поэтому об отмене продажи не может быть и речи. Тогда отважная Миа решает спасти верного друга и совершает отчаянный побег, разделив с четвероногим напарником трудности и рискованные похождения по загадочному континенту. Беглецы погружаются в водоворот невероятных приключений и опасностей, подстерегающих в африканских саваннах.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
предназначенное

# data[].attributes.attachment_link.title
Девочка Миа и белый лев (2019)

# data[].attributes.attachment_link.description
Качество: Оригинальное название: Mia et le lion blanc Жанр: драма, приключения, семейный Из цикла про: животных и рыб, школу, школьников и детей Год: 2019 Страна: Франция, Германия, ЮАР Продолжительность: 98 мин. Режиссёр: Жиль де Мэтр Премьера РФ: в кино с 04-04-2019 Перевод: Профессиональный (многоголосый) Доступно на: iPhone, iPad, Android Супружеская пара меняет лондонский промозглый климат на жаркую атмосферу Южной Африки.

# data[].attributes.headline
Собаче життя

# data[].attributes.subject
Собаче життя

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Кіно фільми і серіали дивитися онлайн українською безкоштовно

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дивитися повний фільм Собаче життя (2017) безкоштовно з українським дубляжем. Ми часто говоримо про реінкарнації душі, про безсмертність людської сутності і нескінченній кількості її втілення. Але забуваємо, що у братів наших менших, вірних, відданих і доброзичливих, теж є душа. І вона теж проходить через десятки інкарнацій і втілень, поки повністю не здійснить вселенський задум щодо себе.

Але для чого ж існує "Собаче життя"? У чому життя і мета собаки? Яку кінцеву і проміжну мету вона несе. І чому страва зі сміттєвого відра завжди веселіше, ніж з власної миски? Про це можна дізнатися, тільки якщо вийде якимось дивовижним чином опинитися в собачому тілі і знайти чотири лапи та хвіст. Ну, або якщо бути ласкавим і люблячим хазяїном, турботливим і вміє слухати людиною і вірним другом. І тоді велика містична таємниця собак відкриється сама собою. І, напевно, здивує багатьох людей, які вважають псів просто бездумними тваринами прагнуть поїсти і поспати. Адже якби кожен з нас брав приклад з братів наших менших і вмів вчитися у них, то світ був би набагато чистіше і добріше.
Фільми 2017 які вже вийшли комедії

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
собаче життя (2017) дивитися онлайн українською мовою безкоштовно

# data[].attributes.attachment_link.title
Собаче життя

# data[].attributes.attachment_link.description
Дивитися повний фільм Собаче життя (2017) безкоштовно з українським дубляжем. Ми часто говоримо про реінкарнації душі, про безсмертність людської сутності і нескінченній кількості її втілення. Але забуваємо, що у братів наших менших, вірних, відданих і доброзичливих, теж є душа. І вона теж проходить через десятки інкарнацій і втілень, поки повністю не здійснить вселенський задум щодо себе.

# data[].attributes.headline
Собаче життя 2

# data[].attributes.subject
Собаче життя 2

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фильмы онлайн, смотреть Кино бесплатно - КиноПрофи

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Добрая и трогательная история о любви животных. Верно говорят: они для нас часть жизни, мы для них - вся жизнь. Рекомендую. Начинаешь ценить не только животных в жизни, но и окружающих людей. А главное - помогает увидеть, насколько важно в жизни найти своего человека. А ещё важнее - не связываться с несвоими. 10 из 10!

этот фильм надо смотреть сердцем и душой!
прекрасный фильм!!!
посмотрите все,кто любит собак!
посмотрите и первый фильм и второй!

Очень доброе, душевное кино...Первая часть - отличная и эта также хороша ! Пробуждает в человеке всё самое хорошее, как бы банально это не звучало.

9/10

Фильм супер - советую всем к просмотру, наши друзья, наши питомцы и они действительно понимают когда нам хорошо, а когда плохо, без них жизнь кажется пустой, и без радостной. Смотрел со своей семьей и псом - таксой бароном :) просто супер фильм !!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

Polojitelnie emocii na protajenii vsego prosmotra. Shikarniy film!!! Film kotoriy stoit posmotret vsey semyey !

Очень хорошие впечатления после просмотра фильма. Просто супер, посмотрите... И первая часть тоже бомба.

Волшебная история о преданности и любви сквозь года. Не смогла удержаться - плакала на протяжении фильма несколько раз. Захотелось обнять и поцеловать всех своих любимых, кота. Несколько раз пожалела, что нету у меня собаки. Господи, до чего же это было трогательно. Аж жить захотелось, творить, любить со всей силы. Побольше бы таких фильмов.

@Эм,
Харрисона Форда не заметил. Хотя Деннис Куэйд похож на него чуть-чуть :) Тоже ждал продолжение истории об этом псе :) Смотреть надо всей семьей...а если в семье есть собаки,то вдвойне надо смотреть :)

Супер фильм что 1 часть что 2 рая ,Харрисон Форд молодец .фильм отличный смотрели всей семьей даже 2 раза по больше бы таких фильмов !

хороший фильм , запоминающийся главное) после просмотра остается хорошие эмоции... вообщем не жалею что потратил кусок своей жизни на просмотр данного фильма)))

# data[].attributes.attachment_link.title
Собачья жизнь 2 (2019) смотреть онлайн бесплатно (1 час 49 минут)

# data[].attributes.attachment_link.description
Добрая и трогательная история о любви животных. Верно говорят: они для нас часть жизни, мы для них - вся жизнь. Рекомендую. Начинаешь ценить не только животных в жизни, но и окружающих людей. А главное - помогает увидеть, насколько важно в жизни найти своего человека. А ещё важнее - не связываться с несвоими.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Переклад: Ігорь Давиденко.

Розділ І

І так балакали вони о тій годині,

Як з лану череди брели на схилі днини,

І неохоче свині йшли до стайні,

Порохкуючи сумно й одностайно.[1]

"Одіссея", англ. пер. А. Поуп

У мальовничому куточку веселої Англії, який зрошується річкою Дон, за давніх часів простиралися неозорі ліси, що вкривали більшу частину невимовно гарних пагорбів і долин, котрі лежать між Шефілдом і чудовим містечком Донкастер. Залишки цих величезних лісів зостались і понині довкола маєтків Вентворт, Ворнкліф-парк і поблизу Ротергема. За сивої давнини ці краї тримав у страху казковий вонтлейський дракон[2]; тут відбувалися запеклі битви між Білою та Червоною Трояндами; і саме тут за старих часів гуртувалися ватаги тих зухвалих розбійників, звитяги й чини яких уславили народні балади.

Такий вигляд має головне місце дії нашої повісті. За часом же описувані в ній події належать до кінця царювання Ричарда І[3], коли для його зневірених підданих повернення короля з довгого полону після походу на Святу Землю було гаряче бажаним, проте мало сподіваним.

Сонце сідало за порослою густою травою просікою в лісі. Сотні невисоких крислатих дубів, які, можливо, були ще свідками величного походу давньоримського війська, простирали свої вузлуваті руки над м'яким килимом чудового зеленого дерну. Місцями до дубів домішувалися бук, гостролист і чагарі-підлісок, які зрослися так густо, що не пропускали косих промінців призахідного сонця; місцями ж дерева розступалися, утворюючи довгі алеї, у глибині яких губився захоплений погляд, а уява малювала ще дикіші картини давнього пралісу. Шарлатні промені призахідного сонця, пробиваючись крізь листя, то сіяли мерехтливе світло на поламані суки й моховиті стовбури, то яскравими плямами лягали на дерен. Велика галявина посередині цієї просіки, либонь, була місцем давніх обрядів друїдів[4]. Тут здіймався пагорб такої правильної форми, що здавався насипаним людськими руками; на вершині збереглося неповне коло з величезного неотесаного каміння. Сім каменів стояли стійма, решту ж повалили руки якогось старанного прибічника християнства, й вони розкотилися схилами пагорба. Лише один величезний камінь скотився до самого низу й перепинив плин тоненького струмка у підніжжі пагорба, - він змушував мирний і тихий потічок невдоволено мурмотіти.

Картину доповнювали дві людські постаті; вони належали, зважаючи на одяг і зовнішність, до простого люду, що населяв на ті далекі часи лісові околиці Західного Йоркширу. Старший із них був людиною похмурою і на вигляд жорстокою. Одяг його складався зі шкіряної куртки, пошитої хутром нагору з дубленої шкіри невідомого звіра; від часу хутро так витерлося, що за кількома жмутиками, які залишилися, неможливо було визначити, якій тварині воно належало. Цей первісний одяг покривав свого господаря від шиї до колін і заміняв йому всі частини звичайного вбрання. Комір був такий широкий, що куртка надягалася через голову, як наші сорочки або стародавня кольчуга. Щоб куртка щільніше прилягала до тіла, чоловік підперезався широким шкіряним поясом із мідною застібкою. До пояса була привішена з одного боку сумка, з іншого - баранячий ріг із сопілочкою. За поясом стирчав довгий широкий ніж із роговим ратищем; такі ножі виготовлялися тут, по сусідству, і вже тоді були відомі під назвою шефілдських. Взутий простолюдин був у такі собі сандалі на ремінцях із ведмежої шкіри, а тонші й вужчі ремені обвивали литки, залишаючи коліна оголеними, як заведено в шотландців. Голова ж не була нічим захищена, крім густого сплутаного волосся, що вигоріло на сонці та набуло темно-рудого, іржавого відтінку, й контрастувало з русявою чи радше бурштиновою довгою бородою. Нам залишається тільки відзначити одну дуже цікаву особливість у його зовнішності, але вона настільки примітна, що не можна оминути її увагою: мідне кільце на кшталт собачого нашийника, наглухо запаяне на шиї. Воно було досить широким для того, щоб не заважати диханню, але водночас таке вузьке, що зняти його можна було, лише розпилявши навпіл. На цьому своєрідному комірі писалося саксонськими літерами: "Гурт, син Беовульфа, уроджений раб Седрика Ротервудського".

Поруч зі свинарем (позаяк таке було заняття Гурта) на одному з повалених друїдських каменів сидів чоловік, років на десять молодший за товариша. Вбрання його нагадувало одяг свинаря, та було пошите з ліпшої тканини й вирізнялося деякою примхливістю. Куртка була з пурпурової матерії, яку чи то прикрашав, чи то псував строкатий орнамент. До куртки пасував напрочуд широкий і короткий - ледь до середини стегна - плащ із черленого сукна, добряче вимащений, із жовтою облямівкою. Його вільно було перекинути з одного плеча на інше чи цілком загорнутися в нього, і тоді він спадав вигадливими брижами. На руках дивак мав срібні браслети, а на шиї - мідний нашийник із написом: "Вамба, син Безмозкого, раб Седрика Ротервудського". Він носив такі ж сандалі, як і його товариш, але ремінну плетінку заміняло щось на взірець гетр, із яких одна була червона, а інша жовта. До його шапки були прикріплені дзвіночки - не більші за ті, які підв'язують мисливським соколам; щораз, коли він повертав голову, вони дзенькали, а позаяк він жодної хвилини не міг всидіти спокійно, то дзенькали вони майже без упину. Тверда шкіряна околичка його шапки була по верхньому краю прикрашена зубцями і нагадувала корону; зсередини до околички був пришитий довгий мішок, кінчик якого звішувався на одне плече, мов старомодний нічний ковпак, трикутне сито або головний убір сучасного гусара. З тої шапки з дзвіночками, з самої її форми, а також із придуркуватого й водночас хитрого виразу обличчя Вамби можна було здогадатися, що він - один їх тих домашніх клоунів або блазнів, яких багатії тримали вдома для розваги, щоб якось урізноманітнити час, який вони змушені були збавляти в чотирьох стінах. Як і товариш, він носив на поясі сумку, але ні рога, ні ножа не мав, тому що вважалося, ймовірно, що він - із того ґатунку людських істот, яким небезпечно давати в руки холодну зброю. Натомість він мав дерев'яну шпагу на зразок тієї, котрою арлекін на сучасній сцені виробляє свої фокуси.

Вигляд і поведінка цих людей відрізнялися чи не більше, ніж їхній одяг. Обличчя раба, чи то пак кріпака-свинаря, було похмурим і сумним; з його зажуреної та похиленої постаті можна було подумати, що він до всього байдужий, майже апатичний, проте вогонь, що іноді спалахував у його червонуватих очах, вказував на те, що під зовнішньою байдужістю ховалося усвідомлення свого пригнобленого стану й готовність до опору. Зовнішність Вамби, навпаки, свідчила про властиву людям такого ґатунку неуважливу цікавість, граничну непосидючість і рухливість, а також цілковиту вдоволеність своїм становищем і своєю зовнішністю. Ці двоє вели бесіду на англосаксонському діалекті, яким у ті часи розмовляли в Англії всі нижчі стани, за винятком норманських воїнів і найближчого почту феодальних можновладців. Однак наводити їхню розмову в оригіналі було б даремним для читача, не знайомого з цим діалектом, отож ми дозволимо собі подати її в дослівному перекладі.

- Святий Вітольде, побий ти цих чортових свиней! - пробурчав свинар після марних спроб зібрати розпорошену череду пронизливими звуками рога. Свині відповідали на його заклик не менш мелодійним рохканням, однак анітрохи не поспішали попрощатися з розкішним частуванням з букових горіхів і жолудів або полишити багнисті береги струмка, де частина череди, розтягнувшись та зарившись у бруд, лежала, не зважаючи на заклики чередника.

- Побий їх, святий Вітольде! Хай мені грець, якщо до ночі двоногий вовк не заріже двох-трьох свиней. Сюди, Ікланю! Агов, Іклань! - заволав він на весь голос до волохатого собацюри, чи то дога, чи то хорта, чи то покруча хорта з шотландською вівчаркою. Собака, накульгуючи, бігав навкруги й, здавалося, хотів допомогти своєму господареві зібрати непокірну череду. Але чи то не розуміючи знаків, які подавав свинар, чи то забувши про свої обов'язки, чи навмисне, пес розганяв свиней урізнобіч, посилюючи лихо, яке він начебто мав намір виправити.

- Бодай тобі дідько вибив зуби! - бурмотав Гурт. - Бодай би пропав цей наглядач королівського лісу! Стриже пазурі нашим собакам, а потім вони ні на що не годяться. Будь другом, Вамбо, допоможи. Зайди з того боку пагорба й пужни їх звідтіля. За вітром вони самі підуть додому, як ягнята.

- Правду кажучи, - сказав Вамба, не рушаючи з місця, - я вже встиг порадитися з цього приводу зі своїми ногами, і вони вирішили, що тягати моє гарне вбрання по трясовині було б ворожим актом проти моєї величності й королівського вбрання. А тому, Гурте, от що я скажу тобі: поклич-но Ікланя, а череду нехай спіткає її доля. Чи тобі не байдуже, зустрінуться твої свині з загоном солдатів, чи зі зграєю розбійників, чи з мандрівними прочанами! Адже до ранку свині однаково перетворяться на норманів, і притому тобі ж на радість і полегшення.

- Як же так - свині, мені на радість і полегшення, перетворяться на норманів? - запитав Гурт. - Ну ж бо, поясни. Голова в мене зараз не варить, а на думці лише злість, тож мені не до загадок.

- Ну, як називаються ці тварини, що рохкають і дибають на чотирьох ногах? - запитав Вамба.

- Свині, дурню, свині, - відповів пастух. - Це всякому недоумкові відомо.

- Правильно, "swine" - саксонське слово. А от як ти назвеш свиню, коли вона зарізана, оббілована, порубана на кавалки й повішена за ноги, наче зрадник?

- Туша, - відповів свинар.

- Дуже радий, що й це відомо всякому дурневі, - зауважив Вамба. - A "touche", здається, має нормано-французький корінь. Виходить, поки свиня жива й за нею наглядає саксонський раб, то називають її по-саксонському; але вона стає норманом, щойно потрапляє до панського палацу і з'являється на бенкеті у знатних осіб. Що ти на це скажеш, друже мій Гурте?

- Правду мовиш, друже Вамбо. Не знаю лише, як ця правда потрапила у твою дурну голову.

- А ти послухай, що я тобі ще скажу, - вів далі Вамба в тому ж дусі. - От, наприклад, старий наш олдерменський[5] віл: поки його пасуть такі раби, як ти, він носить своє саксонське прізвисько "veal", коли ж він опиняється перед знатним паном, віл стає полум'яним і люб'язним французьким мсьє де Туром.

# data[].attributes.attachment_link.title
Айвенго - Вальтер Скотт, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Айвенго" (автор: Вальтер Скотт) онлайн українською. Повний текст електронної книги Вальтер Скотт - Айвенго в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.title
Золотий жук — Едгар Аллан По, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст ”Золотий жук” (автор: Едгар Аллан По) онлайн українською. Повний текст електронної книги Едгар Аллан По — Золотий жук в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Василь Биков АЛЬПІЙСЬКА БАЛАДА Повість

1

Він упав, спіткнувшись об щось, і одразу ж підхопився, відчув: треба мерщій від цього місця, від убитого командофюрера; поки не схаменулися, треба десь зачаїтися, сховатись, а може й вирватися з заводу. Але крізь звихрену куряву, що заволокла цех, майже нічого не було видно, і він мало не вскочив у чорну прірву воронки, де була бомба. Краєм оббіг яму, щоб не натрапити на щось у куряві, простягнув уперед руку, стискаючи в другій напоготові пістолет, перекотився через величезну, певно, вивернуту з землі бетонну брилу. Боляче об щось ударився гомілкою. Підхопився вже босоніж, колодки десь поспадали з ніг, і він збагнув, що це погано, - ногам зробилося дуже боляче на засипаній щебенем долівці.

Позаду тим часом уже залунали вигуки, в іншому кінці цеху гучно прокотилась автоматна черга. "Дідька лисого", - прошепотів він, одним духом перемахнув через повалену залізну ферму з перекриття, вихопився на похилений простінок, який ледве тримався. Курява од вибуху стала потроху спадати, розвіюватись, але ще добре ховала його. Він вибіг на самий верх простінка, тут уже було видно все довкола; на нього дихнуло вітром, який швидко розганяв куряву. Бетонованим пругом, утримуючи рівновагу руками, щоб не впасти, дістався до краю обвалу, - попереду, за якихось три кроки, зяяв дірою вищерблений мур зовнішньої горожі, далі за ним, буцім у світі нічого й не сталось, тихо тулилося серед зелені кілька будиночків, і зовсім близько вгорі, на схилі, рукою подати, вабив ліс і Альпи: його надія, його життя або смерть - його доля.

Іван умить оглянув усе це, взяв у зуби пластмасову рукоятку пістолета і стрибнув. У гребені горожі стирчали гострі залізні шпичаки, він обіруч ухопився за два і, не гаючись, ривком перекинув тіло на той бік. Плигати, одначе, не квапився, витягнув ноги, щоб було нижче, і тоді одірвався. Він упав у чорнобиль, ухопив рукою пістолет і щодуху кинувся картоплинням уздовж високої дротяної загорожі.

Позаду стріляли й лементували, десь далі почулося гавкання вівчарок - і це було найгірше, - але думати, переінакшувати щось уже не випадало. Декілька куль продзижчало високо над головою, і він, біжачи, відчув: це не в нього, мабуть, його ще не побачили. Роздряпуючи пальці на босих ногах, переліз через сітку загорожі й колючою шлаковою доріжкою ще швидше подався далі - все вгору, до близької околиці.

Вибух бомби в цеху стривожив людей. Збоку від якогось білого будиночка чимдуж бігло до заводу двоє хлопчаків; вони, на щастя, не помітили його, і Йван помчав далі. Але ось попереду з-за кущів акації, мало не біля самих його ніг, вигулькнула дівчинка в квітчатій сукенці з коновкою в руках. В очах у неї промайнув жах, вона зойкнула, і коновка з брязкотом покотилася по доріжці. Він мовчки промчав мимо, вискочив на ширшу вулицю, зиркнув в один бік, у другий - вулиця була порожня. Іван перебіг її, продерся крізь колючу гущавину посадки і тоді впав. Спереду будинків уже не було, на пагорбі спокійно простяглася нескошена лука - у безвітряній тиші дрімав ромен, лагідно погойдувалися мітелки якоїсь трави; далі й вище у рівчаках та урвищах починався ліс. Над усім у спекотливому червневому небі юрмилося сизе громаддя Альп.

Гамуючи шалений віддих, Іван прислухався. Ззаду долинали вигуки та постріли, стали голосніше валувати вівчарки, але це там, на заводі, - за ним же, здається, не гналися. Рукавом смугастої куртки він стер з обличчя піт, який заливав очі, звівся на лікті, намічаючи лукою шлях угору; недалеко помітив яругу, що ближче підступала до містечка, туди ж крутим схилом збігали зверху поодинокі на узліссі ялинки. І він підхопився.

Це було дуже важко, бо ноги стали зовсім неслухняні і мляві, а тіло чимраз тяжчим. На середині схилу він знову озирнувся. Собачий гавкіт наближався, пролящала близька черга, але куль він не почув - отже, і це не в нього. В інших. Певно, там розбігалися. Це полегшувало його становище, і він уперше подумав про хлопців. І вперше болісно здригнулося його серце: навряд чи врятувався хтось, мабуть, усі заплатили собою за його волю.

Він знесилено біг пагорбом. Позаду, мов на долоні, стало видно все оце австрійське містечко, на околицях якого розмістилися довгі, ніби ангари, громадища заводу, де-не-де чорніли провалля та руїни від бомбування; довжелезна горожа-мур в одному місці була повалена, біля неї в кінці корпусу стирчали покороблені ферми перекриття. І там, видно було, снували, метушилися люди. Він пригнувся (коли присісти в траві, вже можна було сховатися за пагорком) і так навзгинці хвилин кілька біг униз, до яруги, поки нарешті, затулений пагорком, не розігнувся. Поруч на косогорі стояв ліс.

Обтираючи рукавами обличчя, він спинився, далі треба було йти схилом трав'янистої яруги-розпадини. Підйом тут був ще стрімкіший, обіч, між слизького каміння, бурхливо вирував струмок. Іван швидко йшов, аж поки дістався до перших поодиноких ялин, і тут позаду долинуло собаче гавкання. Здалося, ніби це було зовсім близько, за пагорком, і він знову знесилено побіг угору. Хоча б якось устигнути до лісу, в гущавину ялин, там легше сховатися, можна б якось обдурити переслідувачів або, коли вже не судилося вирватися на волю, - загинути недаремно.

Та добігти до лісу Іван не встиг.

Він ліз по траві вгору, обминаючи великі й малі обвали скель з подрібненою довкола жорствою, і майже добирався до ялинового узлісся, коли позаду, вигулькнувши з-за пагорка, голосно й розлючено загарчали собаки. Іван кинувся вбік, до молодої ялинки, і, пригнувшись, визирнув з-поміж гілля: через бугор, вилискуючи в траві бурою спиною, його слідом мчала вівчарка. Десь за нею хрипко загавкала друга, німців, однак, не було видно.

Тоді він озирнувся, збагнув, що до гущавини вже не встигнути, ширше розставив ноги й міцніше затис у кулаці пістолет. Скільки в магазині було патронів, Іван не знав, лічити їх тепер було ніколи, хоч хлопець і розумів, що в патронах його порятунок. І він на мить розслабив м'язи, намагаючись рівніше дихати. Треба було заспокоїтись, зібратися з силою, погамувати серце в грудях, щоб ударити без промаху.

Собака тим часом побачив його, загавкав дужче, лютіше, зморено відсапуючись, і все плигав угору. Стоячи за ялиною, Іван пригнувся, поглядом одміряв якусь півсотню кроків до гострої камінної брили у траві й націлив туди пістолет. Вівчарка розгонистими стрибками наближалася, прищуливши до голови вуха, витягнувши хвіст; уже стало видно її роззявлену пащу з висолопленим язиком і жовтими іклами. Іван затамував віддих, намагаючись якнайкраще влучити, і, трохи не підпустивши собаку до каменя, вистрілив. І в ту ж мить збагнув - промахнувся. Пістолет шарпнуло стволом угору, засмерділо порохом, вівчарка загарчала лютіше. Тоді він, майже не цілячись, але фізично відчуваючи напрямок її страшного бігу, квапливо вистрілив удруге. І раптом тиха радість на мить спалахнула в його душі - собака заскавчав, перекинувся через голову і за якихось двадцять кроків од нього затіпавсь у траві всім тілом. Іван уже ладен був метнутися в ліс, як раптом угледів недалеко ще одного - величезний з підпалинами на боках вовкодав, широко викидаючи лапи, засапавшись мчав угору. За ним у траві волочився-підстрибував довгий ремінний поводок.

Усе ж Іван запізно помітив небезпеку. Похапцем тицьнув назустріч пістолетом, але пострілу не було, певно, щось заїло, тоді він шарпнув пістолет до себе, плеснув по затвору долонею, але вовкодав був уже поруч, хрипко рикнув і скочив. Іван, пригнувшись, кинувся за ялину, собака пронісся повз його плече, важко перекрутнувся і з роззявленою пащею метко скочив назад. Іван, не знаючи як оборонитися, виставив уперед руки.

Це був занадто рвучкий стрибок, Іван не встояв на ногах, пістолет випав, і вони обоє, людина й собака, покотилися по землі. Здавалось, усе швидко закінчиться, але Іван в останню мить устиг схопити вовкодава за нашийник і з нелюдським напруженням рук не дав зчепитися на собі його зубам. Собака дряпонув його кігтями, десь, тріснувши, роздерлась одежина. Іван, проте, щосили тримаючи пса за нашийник, лівою рукою схопив його за передню лапу і крутнув. Отак вони ще разів зо два перекотились одне через одного - собака й людина - і знов опинилися поруч. Іван викинув убік ноги й намагався якось вилізти на вовкодава, але той оскаженіло поривався до нього, і Йван відчув, що довго так не витримає. Тоді він востаннє зібрав усю спритність, крутнувсь на землі, перекинув через себе собаку і щосили придавив йому коліном ребра. Той теж шарпнувся, мало не вирвавши з рук нашийника, гавкнув, але - Іван відчув - під коліном у нього щось ніби хруснуло.

Собака пронизливо заскавчав, людина, здираючи з пальців шкіру, тугіше закрутила нашийник і ще дужче налягла коліном. Однак вовкодав вискнув, підкинув задом, ошаліло шарпнувся і вирвавсь.

У Івана щось озвіріло в душі, він зіщулився, одразу ж чекаючи нового стрибка. Але собака не стрибав, розпластався на землі і, витягнувши вперед товсту морду з висолопленим набік язиком, часто, зморено дихав і дико дивився на людину. В Івана, натруджена нашийником, нестерпно пекла права рука, нервово сіпався від перевтоми плечовий м'яз, мало не вискакувало з грудей серце. Якусь мить, поклавши на траву тремтячі руки, він теж стояв навколішках і майже не по-людському, здичавіло, дивився на собаку.

Вони обоє несамовитими очима стежили один за одним, побоюючись пропустити один в одного перше бажання скочити. Іван до того ж дуже боявся, що ось-ось з'являться німці - цих кілька секунд здались йому вічністю. Потім він подумав, що вовкодав навряд чи кинеться на нього, і нерішуче звівся на ноги. Не одводячи погляду від собаки, Іван метнувся вбік і вхопив у траві каменюку. Вовкодав наїжачив хребет, ударив по землі хвостом, - ось-ось стрибне, одначе не стрибнув, - мабуть, йому дісталося не менше, ніж людині, і він тихенько, безсило скавулів. Тоді Іван рішучіше ступив назад ще раз, вовкодав підвів голову, посунувся, поводок його зашарудів у траві. Проте собака не побіг і не плигнув. Іван, побачивши це, посмілішав і боком мерщій подався вгору до ялини, де був пістолет.

Собака заскавчав од безсилої люті, тягнучи покалічений зад, ослабло поповз у траві і спинився.

# data[].attributes.attachment_link.title
Альпійська балада - Василь Биков, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Альпійська балада" (автор: Василь Биков) онлайн українською. Повний текст електронної книги Василь Биков - Альпійська балада в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.title
Пурпурові вітрила (Червоні вітрила) — Олександр Грін, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст ”Пурпурові вітрила (Червоні вітрила)” (автор: Олександр Грін) онлайн українською. Повний текст електронної книги Олександр Грін — Пурпурові вітрила (Червоні вітрила) в перекладі українською мовою на УкрЛіб. Cторінка 13

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Корнелія Функе

Чорнильне серце

Присвячую Ані, яка, щоб прочитати цю книжку, відклала навіть "Володаря перснів" (чи ж можна вимагати від доньки чогось більшого?!), а також Елінор, яка позичила своє ім'я, хоча воно було потрібне мені не для королеви ельфів.

Линуло, линуло,

линуло слово,

крізь ніч, линуло,

засвітитись хотіло, засіяти хотіло.

Попіл.

Попіл, попіл,

Ніч.

Пауль Целан "Звуження"

Нічний незнайомець

Місяць зблиснув у оці коника гойдалки, а потім і в оці мишки, коли Толлі дістав її з під подушки, щоб роздивитися. Цокав годинник, і в тиші Толлі здалося, немовби підлогою пролопотіли невеличкі босі ніжки, згодом ніби хтось захихотів, щось зашепотів, а тоді почулося таке шарудіння, неначе хтось перегортав сторінки великої великої книжки.

Люсі М. Бостон. Діти з Ґрін Ноу

Тієї ночі мрячив дощ - дрібненький, шепітний дощик. Ще й багато років потому Меґі досить було просто заплющити очі, й вона вже чула його - так наче по шибці дудоніли малесенькі пальчики. У темряві десь загавкав собака, і Меґі вже не могла заснути, хоч скільки перекидалася з боку на бік.

Під подушкою в неї лежала книжка, яку вона почала читати. Книжка притискалася палітуркою до вуха, ніби знов намагаючись заманити дівчинку до своїх задрукованих сторінок.

- О, це ж, певно, так зручно - лежати головою на чомусь твердому?! - сказав батько, коли вперше знайшов у неї під подушкою книжку. - А правда ж, уночі вона сама нашіптує тобі свою історію?

- Іноді, - відповіла тоді Меґі. - Але так буває лише в дітей!

За це Мо вщипнув її за носа. Атож, Мо. Інакше Меґі й не називала батька.

А тієї ночі, коли стільки всього почалося й стільки всього назавжди змінилося, під подушкою в Меґі лежала одна з її улюблених книжок. І коли дощ так і не дав Меґі заснути, дівчинка сіла, протерла очі, проганяючи втому, дістала з під подушки книжку й розгорнула її. Сторінки загадково зашурхотіли. Меґі подумала, що кожна книжка, коли її розгортаєш, шепотить якось по своєму - залежно від того, знаєш ти, про що вона, чи ні. Але тепер треба було спершу запалити світло. У шухлядці нічного столика Меґі тримала коробку сірників. Мо не дозволяв їй запалювати вночі свічок. Вогню він не любив. "Вогонь пожирає книжки", - часто казав він. Але ж їй було вже, зрештою, дванадцять років, і наглянути за кількома свічками вона могла. Читати при свічках Меґі любила. На підвіконні в неї завжди стояло три свічки у свічниках. Тож вона саме піднесла запаленого сірника до одного з чорних ґнотиків, коли це за вікном почулися кроки. Меґі злякано дмухнула на сірника (як же виразно вона пригадувала цю мить багато років потому!), стала в ліжку навколішки, припала до мокрої від дощу шибки й виглянула надвір. Ось тоді вона його й побачила.

Через дощ темінь стояла якась бліда, і той незнайомець здавався в ній просто тінню. Лише його обличчя немовби світилося. Мокрий чуб прилип йому до чола. На чоловіка лив дощ, та він цього ніби й не помічав. Стояв нерухомо, обхопивши себе руками, неначе хотів хоч трохи зігрітися. Стояв і, задерши голову, дивився на їхній будинок.

"Треба збудити Мо!" - подумала Меґі, проте не зрушила з місця. Серце в неї калатало, і вона й далі вдивлялася в ніч, так мовби той незнайомець заразив її своєю закляклістю. Раптом він повернув голову, й Меґі здалося, ніби він зазирнув їй просто в очі. Вона зіскочила з ліжка так поквапно, що розгорнена книжка впала на підлогу. Дівчинка босоніж вибігла в темний коридор. У старому будинку було прохолодно, хоч уже закінчувався травень.

У кімнаті Мо ще горіло світло. Він часто читав до пізньої ночі. Це від нього Меґі успадкувала пристрасть до книжок. Коли іноді вона прокидалася з поганого сну й утікала спати до нього, то ніщо не присипляло її краще, ніж його спокійне дихання й шелестіння сторінок. Ніщо не проганяє страшних снів швидше, ніж шурхіт задрукованого літерами паперу.

Одначе постать за вікном - то не сон.

Книжка, яку Мо читав цієї ночі, була оправлена в блідо блакитну лляну палітурку. Згодом Меґі не раз згадувала й про це. Ох, скільки ж усіляких дрібниць затримується в пам'яті!

- Мо, надворі хтось стоїть!

Батько підвів голову й подивився на неї непритомним поглядом - як завжди, коли вона перебивала йому читати. І щоразу минало кілька секунд, перше ніж він повертався з якогось іншого світу - з лабіринту літер і слів - на землю.

- Хтось стоїть? А ти не помиляєшся?

- Ні. Стоїть і дивиться на наші вікна.

Мо відклав книжку.

- Що ти читала перед сном? "Доктор Джекіл і містер Гайд"?

Меґі поморщила чоло:

- Прошу тебе, Мо! Ходімо зі мною.

Батько не повірив, однак рушив за нею. Меґі тягла його за собою так нетерпляче, що в коридорі він наштовхнувся босою ногою на стос книжок. А на що ж іще?! Удома в них повсюди були стоси книжок. Книжки стояли не лише на полицях, як у решти людей, а й горами лежали під столами, на стільцях, у всіх кутках. Книжки були на кухні й у вбиральні, на телевізорі й у шафі з одягом; невисокі стосики й високі стоси, книжки грубі й тоненькі, старі й нові... Вони зустрічали Меґі спокусливо розгорненими сторінками за сніданком, проганяли нудьгу в похмурі дні... І часом просто потрапляли під ноги.

- Просто стовбичить і стовбичить! - шепотіла Меґі, тягнучи Мо до своєї кімнати.

- А обличчя в нього волохате? Тоді це, мабуть, перевертень.

- Та годі тобі! - Меґі невдоволено зиркнула на батька, хоч його жарти й проганяли страх. Їй уже й самій майже не вірилося в те, що під дощем там хтось стоїть... поки вона знову не стала навколішки біля вікна. - Оно! Бачиш? - прошепотіла.

Мо виглянув з вікна, по якому безперервно стікали дощові краплі, але нічого не відповів.

- Хіба ти не божився, що злодії до нас ніколи не прийдуть, бо тут немає чого красти? - прошепотіла Меґі.

- Це не злодій, - відказав Мо, і його обличчя, коли він відійшов од вікна, було дуже заклопотане.

Серце в Меґі закалатало дужче.

- Лягай спати, Меґі, - сказав батько. - Це гість до мене.

Меґі не встигла поцікавитися, що ж то, заради всього святого, за такий гість, який з'являється серед ночі, - не встигла, бо Мо поквапився з кімнати. Вона стривожено подалася за ним. Уже в коридорі почула, як батько скинув ланцюжка на вхідних дверях, а коли вискочила в передпокій, Мо стояв у відчинених дверях.

Ніч прохопилася до будинку темна й волога, а дощ зашумів загрозливо гучно.

- Вогнерукий! - гукнув у темряву Мо. - Це ти?

Вогнерукий? Що це за ім'я? Меґі не пригадувала, щоб коли небудь чула його, а проте воно все ж таки щось нагадувало - щось далеке далеке, таке, що ніяк не хотіло прибрати чітких обрисів.

Надворі - ані шелесь. Тільки дощ нашіптував щось, так ніби в ночі раптом прорізався голос. Та потім почулися кроки і з темряви виринув чоловік. Мокрі від дощу поли довгого пальта липли йому до колін, і коли незнайомець вийшов на світло з відчинених дверей, Меґі на мить здалося, ніби з за плеча в нього виткнулася невеличка хутряна голівка; принюхуючись, вона вистромилася з його заплічника й відразу сховалася назад.

Вогнерукий утер рукавом мокре обличчя й, подаючи Мо руку, промовив:

- Як ся маєш, Чарівновустий? Давненько ж ми з тобою не бачилися!

Мо, повагавшись, узяв простягнену руку.

- Дуже давненько, - відповів він, дивлячись одначе кудись повз гостя, так ніби очікував, що вслід за тим із темряви з'явиться ще хтось. - Заходь, а то ще, чого доброго, дуба вріжеш. Меґі каже, ти вже давно тут стовбичиш.

- Меґі? Ах так, ну звісно.

Вогнерукий дав Мо втягти себе до будинку. Незнайомець так пильно приглядався до Меґі, що збентежена дівчинка не знала, куди очі подіти. Зрештою вона й сама подивилася йому просто в обличчя.

- А вона виросла.

- Хіба ти її пам'ятаєш?

- Звичайно.

Меґі впало в око, що Мо, замикаючи двері, крутнув ключа в замку двічі.

- Скільки ж це вже їй? - Вогнерукий усміхнувся до дівчинки.

Дивна то була усмішка. Меґі не могла збагнути, чого в ній було більше - іронії, поблажливості чи просто збентеження. Отож вона й не всміхнулась у відповідь.

- Дванадцять, - сказав Мо.

- Дванадцять?! Лелечко!

Вогнерукий відгорнув із чола геть мокру чуприну. Вона сягала йому майже до плечей. Меґі спитала себе, якого ж та чуприна кольору, коли суха. Неголена щетина навколо тоненьких губів була руда, як ото хутро у бездомної кицьки, що їй Меґі іноді ставила за порогом блюдце з молоком. На щоках щетина в чоловіка була ріденька, мов перший пушок на підборідді у юнака. Отож рубців вона не закривала - трьох довгих блідих рубців, через які обличчя у Вогнерукого мало такий вигляд, немовби колись розбилося й тоді його зліпили наново.

- Дванадцять років! - знову проказав він. - Та вже ж... Тоді їй було... Три роки, чи не так?

Мо кивнув головою й сказав:

- Ходімо, я дам тобі що небудь перевдягтися. - І потяг гостя за собою - нетерпляче, так ніби йому раптом припекло сховати того від доньки. - А ти, Меґі, - кинув він через плече, - лягай спати. - І, не промовивши більше жодного слова, причинив за собою двері майстерні.

Меґі стояла й потирала одну об одну холодні ноги. "Лягай спати!" Іноді, коли вона вкотре засиджувалася допізна, Мо кидав її на ліжко, мов торбу з горіхами. Іноді після вечері він ганявся за нею по всьому будинку, поки вона, захекавшись од сміху, втікала до себе в кімнату. А іноді він так стомлювався, що випростувався на канапі, й тоді вона, перше ніж іти спати, запарювала йому каву. Але ніколи, жодного разу він не спроваджував її в ліжко так, як оце щойно.

В її серці прокльовувалося настирливе, мов страх, передчуття, нібито разом із цим незнайомцем, що мав таке дивне й водночас знайоме ім'я, в їхнє життя проникла якась небезпека. І раптом Меґі пошкодувала, - так глибоко, аж сама злякалася, - що пішла по Мо: краще б цей Вогнерукий лишився стояти надворі, поки його змив би дощ.

Цієї миті двері майстерні відчинились, і дівчинка здригнулася.

- Ти й досі тут? - здивувався Мо. - Іди спати, Меґі. Ну ж бо!

На батьковому переніссі дівчинка помітила оту невеличку зморщечку, яка залягала там лише тоді, коли його щось дуже тривожило; і дивився він кудись крізь Меґі, наче думками був десь далеко далеко. Лихе передчуття в її серці наростало, розправляючи чорні крила.

- Прожени його, Мо! - сказала вона, коли він повів її, підштовхуючи перед собою, до кімнати.

# data[].attributes.attachment_link.title
Чорнильне серце - Корнелія Функе, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Чорнильне серце" (автор: Корнелія Функе) онлайн українською. Повний текст електронної книги Корнелія Функе - Чорнильне серце в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Анна Гавальда

35 кіло надії

Переклад з російської Кашуби Євдокії

Моєму дідусеві і Марі Тондельє

Я ненавиджу школу.

Ненавиджу її більш за все на світі.

Ні, навіть ще сильніше...

Вона зіпсувала мені все життя.

До трьох років, точно можу сказати, я жив щасливо.

Я погано це пам'ятаю, але мені так здається. Я грався, по десять разів підряд дивився

мультик про ведмежа, малював картинки і придумував мільйон пригод для Гродуду - це було моє улюблене плюшеве щеня. Мама розповідала, що я годинами сидів один у своїй кімнаті і не сумував, говорив без перестану, ніби як сам із собою. Ось я думаю: мабуть, щасливо мені жилося.

Тоді, в дитинстві, я всіх любив і думав, що мене теж всі люблять. А потім, коли мені виповнилося три роки і п'ять місяців, раптом - бац! - в школу!

Першого ранку я ніби навіть був радий. Батьки напевно все літо мені втовкмачували: "Ось здорово, милий, ти підеш у справжню школу!" Ну і все таке... Вони говорять, я навіть не плакав. (Я взагалі цікавий, мабуть, хотів подивитись, які там й них іграшки і чи є "Лего"...) Словом, до обіду я повернувся задоволений, все з'їв і побіг у свою кімнату, розповісти Гродуду, як цікаво було в школі.

Якби тоді я знав, то як слід посмакував би ті останні щасливі хвилини, тому що відразу після цього моє життя пішло напере косяк.

- Пішли, - сказала мама.

- Куди?

- Як куди... В школу!

- Ні.

- Що - ні?

- Я більше туди не піду.

- Ось як? Чому ж?

- Досить уже, бачив я цю школу, нічого там цікавого. В мене тут повно справ, дома. Я обіцяв Гродуду зробити йому таку машинку, щоб шукати кісточки, а то він їх багато зарив у мене під ліжком, а знайти не може, так що ніколи мені в школу ходити.

Мама присіла прямо переді мною навшпиньки. Я закрутив головою.

Вона стала мене умовляти. Я заплакав. Вона підняла мене на руки, я завищав. І тоді вона вліпила мені ляпас.

Перший у моєму житті.

Ось так.

Ось тобі і школа.

Так почався кошмар.

Я мільйон разів чув, як батьки розповідали цю історію.

Своїм друзям, вихователям, учителям, психологам, логопедам і консультанту з профорієнтації. І до цього часу кожного разу, коли її чую, я згадую, що цей самий детектор кісточок для Гродуду я так і не сконструював.

А зараз мені тринадцять років, і я навчаюсь у шостому класі. Так, сам знаю, щось тут не так. Не треба загинати пальці, сам поясню. Два рази я залишався на другий рік і ось тепер - у шостому.

Через цю школу вдома вічно скандали, самі розумієте... Мама плаче, а батько оре на мене, або, навпаки, мама оре, а батько мовчить. А мені погано, коли вони такі, але що я можу вдіяти? Що їм сказати? Нічого. Я нічого не може їм сказати, тому що, якщо відкрию рота, буде ще гірше. А вони товчуть мені одне і те ж, як папуги: "Працюй!" "Працюй!" "Працюй!" "Працюй!" "Працюй!"

Та розумію я, розумію. Не зовсім я все-таки тупий. Я б і радий працювати, та ось біда - не виходить. Все, чому навчають у школі, для мене китайська грамота. В одне вухо влітає, а в інше вилітає. Водили мене до мільйона лікарів, перевіряли очі, вуха, навіть мозок. Часу потратили купу, а заключили, що в мене, бачите, проблема з концентрацією уваги. Насмішили! Я-то сам знаю, що зі мною, мене б спитали. Все зі мною в порядку. Ніяких проблем. Просто мені нецікаво. Не-ці-ка-во. І все.

Добре в школі було тільки один рік - у старшій дитсадівській групі. Там у мене була вихователька Марі. Ось її я ніколи не забуду.

Я тепер думаю, Марі пішла працювати в школу, щоб займатися тим, що їй подобалося у житті: займатися рукоділлям та майструвати всяку всячину. Я її відразу полюбив. Із самого першого дня. Плаття вона сама собі шила, светри сама в'язала, прикраси сама придумувала. Не було дня, щоб ми не приносили що-небудь додому: їжачка із пап'є-маше, кошеня з пляшечкою молока, мишку у горіховій шкаралупі, вертушки, малюнки, аплікації... От це була вихователька - ми у неї не тільки перед Святом мам працювали з бажанням. Вона говорила: не даремно прожитий той день, коли ти щось зробив своїми руками. Тепер я думаю, що від того щасливого року і пішли усі мої нещастя, тому що саме тоді я зрозумів одну дуже просту річ: більше за все на світі мені цікаві мої руки и те, що вони здатні змайструвати.

Іще скажу про Марі: добре знаю, чим я їй зобов'язаний. Терпимою успішністю у підготовчому класі - ось чим. Вона-то зрозуміла, з ким має справу. Знала, що я готовий розревітися, якщо мене просять написати своє ім'я, що я нічогісінько не запам'ятовую і для мене навіть лічилочку прочитати напам'ять - тихий жах. У останній день перед канікулами я прийшов з нею попрощатися. В горлі стояв клубок, і говорити було важко. Я протягнув їй свій подарунок - це була супер річ для олівців, з ящичками для скрепок і кнопок, які виймалися, гніздечком для гумки і ще всякими наворотами. Скільки я її клеїв і розмальовував - з розуму зійти. Марі була задоволена, я бачив, і, по-моєму, хвилювалась також сильно, як я. вона сказала мені:

- В мене також є для тебе подарунок, Грегуар...

Це виявилася товста книга.

- На наступний рік, - добавила Марі, - ти підеш у підготовчий клас, до мадам Даре, і повинен будеш дуже-дуже старатися... знаєш навіщо?

Я похитав головою.

- Щоб прочитати все, що тут написано.

Дома я попросив маму прочитати мені назву. Вона положила товсту книгу на коліна і сказала:

- "1000 справ для умілих рук". О-ля-ля, це скільки ж всього попереду!

Мадам Доре я ненавидів. Ненавидів її голос, її кривляння, те, що вона вічно обзаводилася любимчиками. Але я все-таки навчився читати, тому що дуже хотів зробити бегемота із коробочки від яєць зі сторінки 124.

У моїй педагогічній характеристиці Марі написала: "У цього хлопчика голова як решето, золоті руки і величезне серце. Якщо постаратися, із нього вийде толк".

В перший і останній раз за все моє життя працівник народної освіти сказав про мене добре слово.

В будь-якому випадку я знаю масу людей, яким все це теж не подобається. Ось ви, якщо я наприклад спитаю" "Школу любите?"- що відповісте? Похитаєте головою: ні, зрозуміла справа. Хіба що підлабузники із підлабузників скажуть "так" або вже такі "ботаніки", яким і справді подобається кожен день ходити перевіряти свої здібності. Але я не про них... хто все це любить по-справжньому? Теж мало хто. Мало, але є. такі, як я: їх називають "ледарями" і "дармоїдами", а у них весь час болить живіт.

Я прокидаюсь за годину до будильника, а то і більше. І цілу годину лежу і відчуваю цей біль у животі, як він набухає, набухає... До того часу, коли треба вставати з ліжка, мене уже нудить так, що здається, ніби я на палубі корабля у відкритому морі. Сніданок - мука. Я взагалі нічого не можу їсти, але мама вічно стоїть над душею, і хочеш не хочеш приходиться запихати в себе тости. В автобусі біль стискається у тугу-тугу грудку. Якщо я зустрічаю по дорозі товаришів із класу, можна поговорити, наприклад, про "Зельде", тоді трохи відпускає, але коли їду один, грудка душить мене. А справжній жах - це увійти на шкільне подвір'я. Запах школи - ось що гірше всього. Запах крейди і старих кросівок, від якого важко дихати і нудота підкочується до горла.

До чотирьох клубок починає розсмоктуватися, і я зовсім його не відчуваю, коли вдома відкриваю двері своєї кімнати. Потім скручує знову - це коли приходять з роботи батьки і починають допитувати, як пройшов день, і ритися в моєму портфелі, щоб перевірити щоденник, але уже не так сильно, тому що до їхніх скандалів я звик.

Ні, брешу, звичайно. Нічого я не звик. В будинку вічні скандали, і мені ніяк не вдається їх уникати. Важко. Батьки мої один одного ледве виносять, так що їм обов'язково що не вечір треба ще й як посваритися, тільки вони не знають, до чого причепитися, от і користуються мною - я з моїми паскудними оцінками служу їм зручним приводом. "Це ти винен, це ти винна!" Мама кричить, що батько ніколи мною не займався, часу на сина у нього немає, а він їй відповідає, щоб не звалювала з хворої голови на здорову, вона сама, бачите, розпанькала.

Достало, як же це мене дістало...

Мене це так дістало, що ви навіть уявити собі не можете.

Я, коли вони, кричать, подумки затикаю собі вуха і намагаюся думати тільки про те, що в даний момент майструю, наприклад: космічний корабель для зоряних війн із "Лего-систем", або апарат для видавлювання зубної пасти, чи гігантську піраміду із дерев'яного конструктора "Капас", та мало чого. А потім починається знущання уроками. Якщо мені допомагає мама, завжди закінчується тим. Що вона плаче. Якщо батько - плачу я.

Ось я вам все це розповідаю, а ви ще подумаєте, що мої батьки паскуди або діймають мене. Та ні ж, ні, вони у мене класні, просто класні... словом, батьки як батьки. Все тільки із-за школи. Я, між іншим, через це весь минулий рік записував у щоденник тільки половину завдань - щоб менше було скандалів і сліз вечорами. Чесне слово, тільки тому, але у мене язик не повернувся сказати це директрисі, коли я заливався сльозами в її кабінеті. Глупо страшне.

Взагалі-то я правильно зробив, що не сказав. Що вона може зрозуміти, індичка надута? Все рівно через місяць вона мене відчислила.

Відчислила через фізкультуру.

Цього ви ще не знаєте: спорт я ненавиджу майже так само, як школу. Не зовсім уже до такого ступеню, але майже. Якби ви мене тільки бачили, ви б зрозуміли чому. Татамі і я, як говориться, - речі несумісні. Я не вийшов ні ростом, ні мускулатурою, ні силою. Скажу вам більше: я натуральний хлюпик.

Буває, я стою - руки в боки, груди вперед - перед дзеркалом і дивлюся на своє відображення. Вид іще той, вилитий черв'як на заняттях по бодібілдінгу, чи ще той, пам'ятаєте, що хотів вступити в легіон в "Астериксі-легіонері"? Ніби такий здоровань, а коли знімає плащ із звірячих шкур, видно, що здохляк. Коли я дивлюсь у дзеркала, завжди його згадую.

Але ладно, не можна ж усе на світі брати в голову, на щось можна і наплювати, інакше і схибнутися недовго. Так ось, наплював я в минулому році на фізкультуру. Навіть коли пишу це слово, рот у мене сам собою розтягується в усмішку до вух... Тому що на уроках фізкультури у мадам Берлюрон я посміявся так, як не сміявся ніколи в житті.

Ось так це почалося.

- Дюбоск Грегуар, - сказала вона, втупившись у журнал.

- Я.

Я знав, що знову завалю на фіг вправу і буду посміховиськом.

Стояв і думав, коли ж це все скінчиться.

Словом, тільки я ступив вперед, всі уже за хіхікали.

Але сміялися-то цього разу не над моєю незграбністю - просто я в той день уже досить безглуздо виглядів.

# data[].attributes.attachment_link.title
35 кіло надії - Анна Гавальда, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Анна Гавальда 35 кіло надії Переклад з російської Кашуби Євдокії Моєму дідусеві і Марі Тондельє Я ненавиджу школу. Ненавиджу її більш за все на світі. Ні, навіть ще сильніше... Вона зіпсувала мені все життя. До трьох років, точно можу сказати, я жив щасливо. Я погано це пам'ятаю, але мені так здається.

# data[].attributes.headline
Не забудь у вчителя спитати, що ще прочитати.

# data[].attributes.subject
Не забудь у вчителя спитати, що ще прочитати.

# data[].attributes.headline
Гарного відпочинку на канікулах...

# data[].attributes.subject
Гарного відпочинку на канікулах...