# data[].attributes.body
En la segona imatge, vaig estar pensant en situacions quotidianes, i un dels problemes que tenim les noies a l’hora de posar-nos les mitges és que se’ns fa una carrera.
D’aquí em va venir la inspiració.
Quan acabem una carrera ens graduem, i en algunes ocasions ens posen un “birret” de graduació.
Per tant, he associat la carrera de la mitja amb el “birret” de graduació, com a final de la carrera.

# data[].attributes.body
En la imatge de la bota de pluja m’he inspirat en l’obra de Chema Madoz, on utilitza un didal juntament amb un cactus.
Un didal serveix per no punxar-te, per això ho ajunta amb un cactus, ja que punxa.
Per tant, he agafat una bota de pluja i l’he omplert d’aigua.
Les botes de pluja serveixen per no mullar-se, sobretot els peus, per això, m’ha semblat curiós i també una bona idea omplir-la d’aigua.

# data[].attributes.headline
Em refereixo que és estrany que una imatge que pretén mostrar un aspecte íntim de la persona porti un filtre, quan en la vida real no portem filtres....

# data[].attributes.subject
Em refereixo que és estrany que una imatge que pretén mostrar un aspecte íntim de la persona porti un filtre, quan en la vida real no portem filtres....

# data[].attributes.body
A això em referia. Però no t'apuris.

# data[].attributes.body
He ampliat les reflexions de cada imatge i he nomenat l’entrevista d’Ingrid Guardiola.
No entenc el que em dius de les imatges íntimes editades. No estan editades, és un filtre d’una aplicació.
Puc fer algo més per millorar?

# data[].attributes.body
Okey, ja ho he afegit

# data[].attributes.body
Força bé encara que no entenc les imatges íntimes editades. La reflexió final " He arribat a la conclusió que, encara que no fem res, volem ser reconeguts pels altres. Bàsicament fem les coses pensant en la seva representació pública. " és una idea que està presa del text (voler ser reconeguts pels altres); és bo fer-hi referència si ens n'adonem, dóna més categoria als nostres discursos

# data[].attributes.body
En aquestes dues imatges es pot veure la meva vida “real” i la meva vida “fingida”. És a dir, en la imatge social estic en un bosc molt bonic, volguent representar que sempre vaig a llocs bonics, que no paro quieta, que sempre viatjo, etc. Aquesta seria la meva vida fingida, la que vull transmetre. Però realment la meva vida es basa en anar a l’institut, fer els deures, mejar i dormir.
En la imatge íntima estic en el tren de camí a l’Institut escoltant música, i això és bàsicament el meu dia a dia.
Estem acostumats a que quan veiem un lloc bonic ens fem una foto i la penjem a l’Instagram.
Jo sóc una d’elles, però m’estic adonant que només volem agradar als demés. Trobem més fàcil conèixer a una persona mitjançant la seva foto de perfil que cara a cara, ja que per les imatges no calen idiomes.
Potser costa més presentar-se a una persona mitjançant paraules que amb una simple imatge. És a dir, pots agradar més ràpid a algú a través d’una foto teva que no pas parlant. I això crec que hauria de canviar, ja que estem en una societat molt superficial, la majoria de vegades ens guiem pel físic i no per l’interior.
I tot això m’està fent veure que anem molt equivocats, que un simple “Like” no significa res, que tant és si tens 1 seguidor com si en tens 2.000, seguiràs sent la mateixa persona. No ens hauriem de deixar influenciar tant i ser, i mostrar-nos tal i com som.

# data[].attributes.body
Aquestes dues imatges també expressen el mateix, quam estic cansada, em relaxo i penso.
En la imatge social estic asseguda de costat en una cadira i el cap recolzat a la mà esquerra. És una posició bastant incòmoda. La meva expressió és com si estigués reflexionant o pensant, i estic envoltada de quadres.
En la imatge íntima es veu clarament la manera en que jo em relaxo i m’assento a descansar.
Estic asseguda al sofà, en una posició còmoda respecte l’altra imatge, i amb una expressió de cansada.
Estic d’acord amb un comentari d’Ingrid Guardiola durant una entrevista: “Encara que no fem res, volem ser reconeguts pels altres. Bàsicament fem les coses pensant en la seva representació pública”. Ja que nosaltres sempre busquem la fama, el poder, el reconéixement. Quan ens fem una foto, el primer que pensem és en publicar-la ( obviament si sortim bé ), i el problema és que, el primer pensament que hauriem de tenir és guardar aquella imatge com un bon record que no pas per publicar-la i obtenir “Likes”.

# data[].attributes.body
Aquestes dues imatges expressen el mateix, és a dir, el que m’agrada fer, però una és íntima i l’altre és social.

Es pot veure clarament la diferència... En la imatge social estic tocant la guitarra d’una manera molt “controlada”. Intento imitar a la perfecció el moviment que estaria realitzant si realment estigués tocant, em poso en una posició fotogènica, em recolzo en un cotxe bastant tumblr i a més a més hi afegeixo un somriure.

Està clar que jo tocant la guitarra no faig això ni molt menys, en canvi en la imatge íntima estic en el McDonald’s bebent un refresc.

Si hagués de penjar una imatge a Instagram bebent alguna cosa, no penjaria aquesta foto; Primer de tot perquè no surto bé i segon perquè queda millor una imatge menjant alguna cosa sana que alguna cosa del MacDonald’s.

Fent aquesta petita crítica m’he adonat que simplement busquem el “Like” i l’accpetació de les altres persones. Necessitem poder, i aquell “Like” és el que ens dona poder... Quants més “Likes” més poder, i això no hauria de ser així.
Fingim qui som, estem interpretant un paper. Mai mostrarem que estem tristos o ens sentim sols, tot el contrari, sempre intentem mostrar una actitud positiva, un somriure. Com he dit abans, només fingim qui som.