# data[].attributes.headline
גילמן, פרקינס, שרלוט (1993) "הטפט הצהוב", ורד לאמילי-מסתורין ואהבה. עקד, גוונים: ת"א.

# data[].attributes.subject
גילמן, פרקינס, שרלוט (1993) "הטפט הצהוב", ורד לאמילי-מסתורין ואהבה. עקד, גוונים: ת"א.

# data[].attributes.body
חני קרנר ושריי הירשברג.

# data[].attributes.body
שרלוט פרקינס גילמן נולדה ב- 3 ביולי 1860 בקונטיקט שבארצות הברית. שרלוט היתה פמיניסטית, סופרת, משוררת, סוציולוגית ומרצה לשינוי חברתי. אביה נטש את משפחתה בילדותה והיא זכתה לארבע שנים של חינוך פורמלי בלבד (אותו סיימה בגיל 15). בשנת 1884 נישאה לצ'ארלס וולטר סטטסון שהיה אמן ולאחר מכן הרתה. שרלוט ילדה בת (קתרין ביצ'ר סטטסון) ושקעה בדיכאון עמוק אחר הלידה שנמשך מספר שנים ובעקבותיו אושפזה בסנטוריום בפילדלפיה לריפוי בשיטת "טיפול במנוחה", טיפול שנוי במחלוקת לבעיות נפשיות בידי סילאס ויר מיטשל, שאסר על כל סוג של פעילות גופנית או גירוי אינטלקטואלי. כעבור חודש אשפוז, שבה לבעלה ולבתה ועברה התמוטטות עצבים. ההתייחסות אליה והטיפולים שעברה היוו את הבסיס לסיפור המפורסם שלה "הטפט הצהוב" ( (The Yellow Wallpaperאותו פרסמה בשנת 1892.

בשנת 1888 עזבה שרלוט את סטטסון ועברה עם בתה להתגורר בקליפורניה, שם הלכה והחלימה במהירות. בראשית 1890 החלה לכתוב ולהרצות, קובץ שיריה ראה אור בשנה שלאחר מכן. בשנת 1898 פרסמה שרלוט את ספרה הידוע ביותר "נשים וכלכלה". עם פרסומו ותרגומו לשבע שפות, זכתה שרלוט בהערכה בינלאומית. בשנת 1900 נישאה שרלוט לבן דודה, יוטון גילמן.

במשך 25 השנים הבאות כתבה ופרסמה עשרות סיפורים, מאמרים, מחקרים, רומנים, שירים ומחזות. בשנת 1932 גילתה שרלוט שהינה חולה בסרטן השד וכעבור שלוש שנים, בהיותה בת 75 נטלה את חייה (ביום ה-17 באוגוסט 1935).

שרלוט פרקינס גילמן היתה פמיניסטית אוטופית בתקופה שבה הישגיה נחשבו יוצאים מן הכלל לנשים, והיא מילאה תפקיד חשוב והיוותה מודל לדורות של פמיניסטיות בעתיד בשל תפיסותיה ואורחות חייה החריגים.

# data[].attributes.body
שרלוט פרקינס גילמן בסיפורה "הטפט הצהוב" (The Yellow Wallpaper) משקפת את התנהלות הנישואים המדכאת נשים, כלא חלוקת התפקידים המגדרית במאה ה-19, הדרת הנשים, והגישות המקובלות באותה תקופה לבריאותן הפיזית והנפשית של הנשים.

בסיפורה מתארת שרלוט את חוסר ההבנה סביב הדיכאון אחר לידה, זאת מאחר ורופאים רבים גרמו נזק רב לנשים בטיפול. ובכלל ניסיון של הממסד הרפואי שהיה בשליטתם של הגברים, להשתקת נשים. באמצעות ההשתקה והשליטה הנשים חשו כאילו יש בהן משהו לא תקין, משהו מביש שיש להסתירו ולתקנו לפני שיוכלו לחזור לחברה (ולתפקד אף כאימהות). שרלוט ביקשה להדגיש את הנזק שבטיפולים אלה, אשר גרמו לנשים לאבד אף את שפיותן ומטרתם הייתה נשים מושתקות, חלשות, תלויות ומודרות.

באופן כללי נשים באותה תקופה הוגדרו כחולניות, חלשות וסובלות מהיסטריה שהינה "מחלה נשית". הרופאים אף קישרו זאת לתולדה של השכלת יתר מאחר שנשים המאמצות מידי את מוחן מביאות על עצמן את המחלה. לעיתים קרובות, כל טיפול באישה היה ריתוק למיטה בכוונה, על מנת לשלול מהאישה את חירותה ולדכאה ובאופן זה לגבור על כל יצר מרדני ולהכניעה, ובכך לאלץ נשים לקבל על עצמן את תפקידי המגדר המצופים מהן.

# data[].attributes.headline
על איזה דוגמאות/נתונים/עובדות נשענות הטענות?

# data[].attributes.subject
על איזה דוגמאות/נתונים/עובדות נשענות הטענות?

# data[].attributes.body
שרלוט פרקינס גילמן בסיפורה "הטפט הצהוב" משתמשת באי-שפיותה של המספרת כמחאה נגד ההתייחסות המדכאת של הרפואה (רפואת הגברים) כלפי הנשים, הפטריארכיה השלטת והשתקת הנשים: "ג'ון רופא". "גם אחי הוא רופא, וגם כן בעל מעמד, והוא אומר אותו דבר". "כל כך קשה לדבר עם ג’ון על המקרה שלי, משום שהוא כל כך חכם, ומשום שהוא אוהב אותי כל כך."

אף השליטה הפסיכולוגית, רגשית של הבעל במספרת מוצגת כעוד פיקציה של שליטה ודיכוי: "הוא אמר שאני יקירתו ונחמתו וכל עולמו,  ושעליי לטפל בעצמי למענו, ולהישאר בריאה". "יקירתי, אמר, אני מתחנן, למעני ולמען ילדנו, ולא פחות מכך למענך...אין דבר מסוכן יותר למזג כמו שלך...את לא יכולה לסמוך על כשאני מדבר אלייך כרופא?"

חוסר ההבנה והידע של דיכאון אחר לידה (אחד ממאפייני התקופה) מתבטא אף הוא על ידי המספרת כשהיא מסבירה את דבריו של בעלה הרופא: "דיכאון זמני – נטייה היסטרית קלה".

מהמספרת נשללת היכולת התפקודית האינטלקטואלית והיצירתית על ידי בעלה והוא אינו מרשה לה לכתוב, דבר המאפיין את אותה התקופה בה השתדלו להניא נשים מפעילויות אינטלקטואליות כמו כתיבה ממקום של דיכוי ושליטה: "הנה מגיע ג’ון, ואני חייבת להפסיק – הוא שונא שאני כותבת". אף יש רמז לקשר בין מחלה ולתוצאה של השכלת יתר: "אסור שתראה אותי כותבת". "היא חושבת שהכתיבה גרמה לי להיות חולה".

# data[].attributes.body
1. "הטפט הצהוב", האם צבע טפט אחר היה משנה את המסר המועבר לקוראים כדוגמת "טפט ורוד"? האם בחירה בצבע טפט אופטימי (כדוגמת ורוד) הייתה משנה את סוף הסיפור?

בסופו של הסיפור  המספרת קילפה את הטפט, אבל הכוח עדיין נשאר אצל בעלה, הגבר הקובע את הלכות חייה. בעלה יכול היה לשלוח אותה לאשפוז (הסמכות החוקית הייתה בידיו) והתייחסותו אינפנטילית. הסיפור ממחיש את מצוקת האישה בתרבות פטריארכלית ואף את השתגעותה בעקבות הבניות חברתיות.

2. כיצד התייחסו במאה ה-19 לגברים שחלו בדיכאון?

דיכאון נחשב ל"מחלה נשית". הסיבה לדיכאון גברי איננה תורשתית, גנטית, וגברים שחזרו משדה הקרב וסבלו מהלם קרב נקראו היסטריים, נשיים. הם נחשבו נחותים מכיוון שלא עמדו בתקן הגבריות. הסיבה להתייחסות זו הייתה פוליטית תרבותית וקשורה למגדר. הגבר היה אמור להיות נועז, חזק וקשוח ואם לא התנהג באופן זה, הריי למעשה לא עמד בתקן הגבריות.

3. האם החברה הישראלית בשנת 2022 נותנת לגיטימציה לקושי ודיכאון של  אימהות לאחר לידה?

נשים רבות עדיין מתביישות לדבר על התופעה וחשות אשמה ובושה בתרבות הישראלית המעודדת ילודה. קיים קושי בקרב נשים בחשיפת קשיים ותחושות מעורבות העולות בהן אחר הלידה. נשים נוהגות להסוות את תהליך הדיכאון והרגשות השליליים העולים בהן כלפי התינוק ועצמן, שכן הדבר מלווה בבושה ובתחושת כישלון. רק בשנים האחרונות גברה מעט המודעות למצוקתה של האישה ולהבנת המושג "דיכאון אחר לידה".

# data[].attributes.body
לאורך ההיריון כולו וגם אחרי הלידה הפוקוס נמצא על האם והתינוק. האבא, בשלבים הללו, מהווה תפאורה הולמת ומשמש בעיקר ככרית הדמעות של האם. אבל, מתברר, שגם אם הגברים בוכים בלילה, לא פעם גם הם חווים תחושות של דיכאון אחרי הלידה.

לאחרונה פורסמה מטא-אנליזה למחקרים שנעשו בין 1980 ל-2009 ובחנו יותר מ-28 אלף גברים. שקלול תוצאות המחקרים מראה כי כעשרה אחוזים מהגברים חווים דיכאון אחרי לידה. ברוב המקרים היה קשר ישיר בין מצבו של האב למצבה של האם (כך שסביר היה לזהות אב החווה דיכאון בבית שבו גם האם סובלת מהתופעה), ואצל הרוב הדיכאון הופיע כשהתינוק היה בגיל שבין שלושה לשישה חודשים.

"למרות שהשינוי בחיי האם הוא קיצוני יותר, לידת תינוק הינה משבר עבור שני בני הזוג", מסבירה ד"ר ליאת הולר הררי, פסיכיאטרית מומחית ופסיכותרפיסטית, "כמו האם, גם האב עובר תהליכים שכנראה מתחילים עוד בהריון: יש תיאורים של גברים שבמקביל להריון של האישה לוקחים לעצמם פרויקט חדש, משהו שהם מטפחים ומשקיעים בו, כמו מין הריון שלהם. יש גם תיאורים של גברים שמשמינים בהריון של בת הזוג שלהם. כל אלה הם ביטוי חיצוני לתהליכים פנימיים שמתרחשים".

אחרי הלידה נוספים לכך המחסור בשעות שינה, מחויבויות חדשות הקשורות בטיפול בתינוק ובאישה ולעתים דיכאון של בת הזוג. צריך לזכור גם שאחרי הלידה האיזון שהיה בין בני הזוג מופר: מזוג הם הופכים לשלישיה, ועל כל אחד מהם למצוא את מקומו החדש ואת המקום של התינוק מולו ומול בן או בת הזוג. "התהליכים האלה דורשים משאבים נפשיים", אומרת הררי, "הם דורשים גיוס של מנגנוני הסתגלות ולפעמים אותם מנגנונים לא עובדים מספיק טוב ומופיעים תסמינים דיכאוניים או תסמיני חרדה".

·  מעניין לראות שגם גברים חווים "היסטריה", דיכאון אחר לידה. במאה ה-19 לא היה לכך מקום. גם גברים היו שבויים בעולם הפטריארכלי שדרש מהם להיות בעמדת שליטה וחוזק ולהפגין חוסר פחד ובוודאי שלא דיכאון.

# data[].attributes.headline
Ehrenreich, B. and English, D. (2005 [1978]). The Sexual Politics of Sickness. In For Her Own Good: 150 Years of the Experts' Advice to Women. USA: Second ed. Anchor books, 120-144.

# data[].attributes.subject
Ehrenreich, B. and English, D. (2005 [1978]). The Sexual Politics of Sickness. In For Her Own Good: 150 Years of the Experts' Advice to Women. USA: Second ed. Anchor books, 120-144.

# data[].attributes.body
הספר "For Her Own Good" נכתב על ידי שתי חוקרות שקראו טקסטים רפואיים החל מהמאה ה-19 ומתחילת המאה ה-20. כריכת הספר מבקשת להמחיש כי עקרת הבית הסובלת מדיכאון בשנות השישים בארה"ב הינה המשך של המטופלת ההיסטרית מהמאה ה-19.

בסוף המאה ה-19 היו המשגות מאוד מקוטבות של גברים ונשים והרפואה עסקה במיונים מקטבים בין נשים ובין גברים. הטענה המרכזית הייתה שההבדל המרכזי בין נשים לבין גברים הינה שלנשים יש רחם, וכל הפסיכולוגיה והביולוגיה, התכונות ומבנה הנפש של האישה נובע מהרחם שלה. הרחם והשחלות נתפסו בספרי הרפואה כאיברים האחראים לכל מחלה נשית אפשרית, החל מכאבי ראש, כאבי גרון, בעיות עיכול ועד כל מצוקה נפשית כלשהיא. אף דלקת ריאות יוחסה ל"שחלות קפריזיות".

המאמר מתאר את האופן שבו הוגדרו נשיות והמיניות הנשית בשנים אלה, ואת האופנים שבהם גזרו מתוך הגדרות אלה את תפיסות ה"שיגעון נשי", "מחלות נפש נשיות" ואת דרכי הטיפול הפסיכיאטריות ב"שיגעונות" אלה.
המאמר מבקר את ההשקפה הרפואית הגברית  באמריקה של המאה ה-19, המתאפיינת בפטרונות משתקת נשים ומאפיינת אותן כחלשות, תלותיות וחולות.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ehrenreich, B. and English, D. (2005 [1978]). The Sexual Politics of Sickness 

# data[].attributes.body
המושג שבחרנו להתייחס אליו בהקשר "הטפט הצהוב" הוא המושג שטבעה בטי פרידן, "הבעיה שאין לה שם".

בספרה "המסתורין הנשי" (The Feminine Mystique) מנתחת פרידן את חייהן של נשים לבנות מהמעמד הבינוני באמריקה של שנות החמישים. הציפייה מנשים הייתה להסתפק בתפקידיהם כרעיות, אימהות ועקרות בית. זהות הנשים נקשרה לתפקידים ביתיים. התפיסה הרווחת הייתה שהזהות והמשמעות בחייהן של נשים קיימת באמצעות בעליהן וילדיהם ולא בפיתוח זהות משל עצמן.

ייעודן של הנשים היה למצות את סיפוקיהן כאימהות וכנשים (קולות המסורת והתחכום הפרוידיאני). כל חייהן למדו את תפקידיהם המסורתיים של נשים במשק הבית  ובגידול הילדים. נשים חונכו לרחם על נשים אחרות שהיו להן שאיפות מעבר לכל אלה והתפיסה הייתה שאישה נשית איננה רוצה קריירה. אלפי מומחים היללו את נשיותן, סתגלנותן ובגרותן החדשה, ומה שנותר לנשים לעשות הוא להקדיש את עצמן למציאת בעל וגידול ילדים. נשים הגשימו את החלום האמריקאי  ולמעשה היו תקועות ללא יכולת הגשמה עצמית. כתוצאה מכך הנשים דווחו על ייאוש, תסכול, ריקנות וחוסר זהות.

כמו אצל פרידן, גם ב"טפט הצהוב" הייתה בעיה ללא שם. המושג "דיכאון אחר לידה" מופיע רק בסוף שנות השמונים של המאה ה-20. בעבר לא הזכירו את המושג בהקשר של הסיפור. גיבורת "הטפט הצהוב" (המספרת) משתוקקת לכתוב. עבורה זאת הקלה גדולה ודרך לומר מה מרגישה וחושבת: "במשך זמן מה כתבתי בניגוד לעמדתם אבל זה באמת מתיש אותי מאוד הצורך לנהוג בעורמה או להתמודד עם התנגדות חזקה". אחות בעלה אף סבורה כי הכתיבה הינה הסיבה למחלתה.

נשללת מהמספרת היכולת לומר מה דעתה, מה היא חושבת שיעשה לה טוב ויעזור לה לפתור את הדיכאון (ההיסטריה) שהיא חווה. גם כאן, הציפייה היא שתחווה את חייה דרך בעלה והתינוק שנולד לה, שתקשיב למה שבעלה (הרופא) אומר ותציית לבקשתו.

אף באמריקה בשנות החמישים, נשים שסבלו מדיכאון ומצוקה וביקשו עזרה רפואית, טופלו על ידי רופאים פסיכיאטרים  באופן דומה לטיפול אותו חווה המספרת ב"טפט הצהוב".