# data[].attributes.location_name
Лавочне, Львовская область

# data[].attributes.headline
Останній звільнений від нацистів населений пункт в Україні

# data[].attributes.subject
Останній звільнений від нацистів населений пункт в Україні

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Ніжинська міська рада

# data[].attributes.attachment_link.title
Звільнення Лівобережної України від німецько-фашистських загарбників | Ніжинська міська рада

# data[].attributes.attachment_link.description
Ніжинська міська рада

# data[].attributes.location_name
Луганск, Луганская область

# data[].attributes.headline
Перший звільнений від нацистів населений пункт в Україні

# data[].attributes.subject
Перший звільнений від нацистів населений пункт в Україні

# data[].attributes.headline
Розстріли в Бабиному ярі

# data[].attributes.subject
Розстріли в Бабиному ярі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Бабин Яр - місце пам'яті та некрополь близько 100 тисяч цивільних громадян і військовополонених, розстріляних нацистами у 1941-1943 роках. Серед них - євреї і роми, червоноармійці, комуністи, підпільники Організації українських націоналістів, в'язні Сирецького концтабору, "саботажники", порушники комендантської години та навіть пацієнти психіатричної лікарні імені Павлова. Масовий розстріл євреїв у Бабиному Яру 29-30 вересня 1941 року став символом "Голокосту від куль" і нацистської політики масового знищення людей.
Розстріли в урочищі розпочалися відразу після вступу нацистів та їхніх союзників до Києва у вересні 1941 року і відбувалися чи не щоденно до завершення окупації міста.

Найтрагічнішими стали 29-30 вересня, коли вбили майже 34 тисячі євреїв - мешканців Києва. В німецьких донесеннях цю операцію назвали "гросакцією" ("велика акція", від нім. Großaktion). Формальним приводом для неї стала радянська диверсія зі знищення Хрещатика 24 вересня.

Нацистська операція в Бабиному Яру 29-30 вересня стала однією з наймасштабніших каральних акцій Другої світової війни. Більшість населених пунктів України мають свої більші чи менші "бабині яри" - місця нацистських розстрілів євреїв та інших жертв.

Виконавцем розстрілів кінця вересня - початку жовтня 1941 року в Бабиному Яру була зондеркоманда 4а під орудою штандартенфюрера СС Пауля Блобеля. Цей нацистський підрозділ здійснив також масові вбивства євреїв у Львові, Рівному, Луцьку, Новограді-Волинському, Житомирі, Білій Церкві та інших містах.
Голокост - важка незагоєна рана в історії України в Другій світовій війні. Жертвами злочину стали близько півтора мільйона українських євреїв. Нацисти знищили їх як соціокультурну й етнорелігійну спільноту.
Пам'ять про трагедію Бабиного Яру попри всі обставини завжди залишалася живою. Перші художні твори на цю тему з'явилися вже в 1941-1943 роках. Художник-етнограф Юрій Павлович щодня робив замальовки олівцем із натури. Першими художніми текстами стали поетичні твори Ольги Анстей та Людмили Титової.

По війні радянський режим замовчував або спотворював пам'ять про жертв, намагався зруйнувати сам яр та навколишні кладовища. Проте це йому не вдалося. Бабин Яр залишався застереженням про небезпеку від ненависті, расизму, міжнаціональної ворожнечі, переслідування та знищення людей за етнічною, політичною, релігійною або іншими ознаками.

Після відкриття й осмислення жахів Голокосту світова спільнота пристала на позицію "ніколи знову", проте геноциди стаються дотепер. Сьогодні в Україні - війна. Рашисти навіть риторику запозичують у нацистів, заявляючи про "розв'язання українського питання", подібно до гітлерівського "розв'язання єврейського питання". Російський так званий "антифашизм" став головною загрозою для євреїв у сучасній Україні та сприяв нарузі над пам'яттю про Голокост: російські війська обстрілюють єврейські цвинтарі, синагоги, навіть Бабин Яр.

Ми побачили жорстокі масові вбивства рашистами чоловіків, жінок, дітей, літніх людей, тварин, тортури - фізичні та моральні, зґвалтування. Навіть іноді мали місце намагання спалити тіла, щоб приховати вчинені злочини, як свого часу, відчуваючи наближення поразки, робили нацисти. Відомості зі звільнених Бучі, Ізюма, Маріуполя та інших українських міст і сіл жахають цивілізований світ. Мир, безпека й рівновага в Європі та світі можливі тільки після того, як Україна переможе у війні, а всіх злочинців буде належно покарано.

Історична довідка

Расова доктрина. Нацистська ідеологія засновувалася на расовій теорії, відповідно до якої людство від початку існування розділено на раси, а цінність людини полягає не в її індивідуальних рисах, а в належності до расової групи. Вищою, передовою вважали арійську. Вона від природи наділена правом підкорювати чи знищувати "нижчі" раси, до яких належали і слов'яни, зокрема, й українці. Євреї ж узагалі не вписувалися в нацистську расову піраміду, їх вважали недолюдьми і спочатку розглядали можливість компактно переселити (на територію Польщі - район Кракова, на Мадагаскар чи за Уральські гори).

Друга світова війна, що була наслідком змови двох тоталітарних режимів (нацистського та радянського) перекреслила ці наміри, але створила умови для "остаточного розв'язання єврейського питання". Після того, як Німеччина та її союзники окупували Польщу, Литву, Латвію, Естонію, а також Бессарабію з Буковиною, під владою двох диктаторів опинилося 75 % європейського єврейства (більшість із них не пережила Голокосту).

Голокост кулями в Україні. В окупованому СРСР "акції зачисток" почалися з Галичини. Лише за тиждень в ініційованих нацистами погромах у Львові загинули 6 тисяч євреїв. Усього в таборах і гетто Тернополя, Дрогобича, Борислава, Сколе, Стрия та інших міст убито 610 тисяч євреїв.

На території Наддніпрянської України в 20-х числах липня айнзатцкоманда 5-ї айнзатцгрупи С розстріляла майже півтори тисячі уманських євреїв.

У серпні 1941 року німецькі військові стратили у Кам'янці-Подільському понад 23,5 тисячі місцевих євреїв та євреїв Закарпаття. У травні 1944-го тих євреїв, які залишалися на території Закарпатської України, вивезли до концтабору Аушвіц. Більшість вивезених загинула в газових камерах.

Після окупації Одеси румунські військові розстріляли у відплатних акціях 20 тисяч євреїв. У кінці грудня 1941 року біля Богданівки Одеської (нині - Миколаївської) області знищили понад 40 тисяч євреїв. На українських землях, що увійшли до складу Трансністрії, окупаційна влада теж створила гетто й табори праці. Загалом на цих землях румуни знищили близько 300 тисяч євреїв Бессарабії та Буковини.

Терор в окупованій Україні знищив євреїв як соціокультурну й етнорелігійну спільноту. Жертвами Голокосту стали понад 1 мільйон осіб. Місцями їх наймасовіших страт стали, крім Бабиного Яру (Київ), Богданівка Одеської області - понад 40 тисяч, Дробицький Яр (Харків) - близько 20 тисяч, Кам'янець-Подільський Хмельницької області - 23,6 тисячі, Дальник Одеської області - близько 18 тисяч, урочище Сосонки біля Рівного - понад 17 тисяч жертв.

Бабин Яр. 19 вересня 1941 року війська Вермахту ввійшли до Києва, а наступного дня в Бабиному Яру розстріляли військовополонених (імовірно політпрацівників та, можливо, євреїв). Підрив радянськими диверсантам київської цитаделі та Хрещатика в 20-х числах цього ж місяця став для окупантів зручним приводом звинуватити у скоєному євреїв і провести показову каральну акцію над євреями-заручниками.

28 вересня 1941-го в Києві з'явилися оголошення з наказом усім євреям міста зібратися зранку на розі вулиць Дегтярівської та Мельникова, біля кладовищ.

"Дорога смерті", якою пройшли десятки тисяч людей 29 вересня, пролягала від Лук'янівської площі вулицею Мельникова до перших воріт Єврейського кладовища, далі - на Кагатну (нині - Сім'ї Хохлових), потім по Лагерній (нині - Дорогожицькій). Біля входу до Братського (Воїнського) кладовища відбирали гроші, коштовності, документи, наказували залишати речі й верхній одяг. У кінці Братського кладовища (нині - територія телевежі) люди повертали у прохід між огорожею та краєм яру. Розстрілювали на майже пів кілометровому відтинку яру, який починався біля пам'ятника, встановленого 1976 року, а закінчувався за теперішньою станцією метро "Дорогожичі". Людей змушували роздягатися догола, спускатися в яму і лягати долілиць, одні на одних, а вздовж рядів проходили німецькі поліцейські й стріляли в потилицю. До 18-ї години того дня встигли вбити майже 22 тисячі. Інших приречених загнали на ніч у порожні гаражі на Лагерній. Наступного дня їх чекала така ж доля. Потім сапери підірвали схили, щоб земля засипала тіла, і змусили військовополонених вирівняти дно яру.
Вбивства у Бабиному Яру тривали у кілька етапів.
Перший - щоденні розстріли євреїв, військовополонених, цивільних - тривав із вересня 1941-го до весни 1942 року. Пік припав на 29-30 вересня, коли загинули 33 771 особа.

У "Донесенні про події в СРСР" № 111 від 12 жовтня 1941 року йдеться: "Загальне число страчених зондеркомандою 4а тепер перевищило 51 000. Крім зондеракції в Києві 28 і 29, для якої були виділені 2 команди поліційного полку "Південь", всі страти, які проводилися до цього часу, ця ЗК здійснювала без будь-якої допомоги. Страчені особи в основному були євреями, найбільшу частину складають політичні функціонери, а також заколотники і грабіжники". Із середини жовтня у Бабиному Яру та його околицях також почалися страти комуністів-підпільників, ромів, душевнохворих, заручників, моряків Дніпровської флотилії.

Узимку 1941-1942 років на тому місці загинули члени Організації українських націоналістів. "Донесення про події в СРСР" № 164 від 4 лютого 1942 року свідчить: "У Київській області боротьба проти комуністів все більше трансформується в боротьбу проти національних українських формувань... Конфіскований письмовий матеріал, а також свідчення різних арештованих в останній час прихильників Бандери знову доводять, що прихильників Бандери неможливо залучити до будь-якої позитивної співпраці. Тому лишається тільки повністю знищити цей рух".

Другий етап - кінець зими 1942 - середина серпня 1943-го. На цей час припадає й створення Сирецького концтабору, який замінив табір на вулиці Керосинній (виник десь у квітні-травні 1942 року, а на кінець окресленого другого етапу припала його евакуація). Його в'язні - численні жертви Бабиного Яру.

З весни 1942 року (можливо, що і взимку) двічі на тиждень сюди привозили на розстріл ув'язнених із тюрми гестапо. До кінця вересня 1943 року основними жертвами Бабиного Яру стали підпільники і партизани, як комуністи, так й українські націоналісти.

Третій, заключний, етап регулярних розстрілів відбувався на тлі знищення трупів у Бабиному Яру в серпні-вересні 1943 року в'язнями Сирецького концтабору. Паралельно відбувалася евакуація самого табору. Зрозумівши, що в Києві не втриматися, німці почали замітати сліди злочинів. Трупи спалювали навпроти Сирецького концтабору.

18 серпня 1943 року до Сирецького табору доставили групу арештантів із Полтави. До них приєднали ще 100 ув'язнених євреїв із самого Сирецького табору. Таку команду смертників із 327 осіб закували в кайдани та змусили викопувати трупи, будувати печі з огорожі Лук'янівського і надгробків єврейського цвинтаря, складати в них тіла та дрова і спалювати. В одній такій печі за раз знищували до 2000 жертв. Двічі на тиждень нацисти привозили до Бабиного Яру на страту в'язнів із тюрми СД і спалювали їхні тіла. Всі ці роботи проводилися в режимі цілковитої таємності: територія була оголошена забороненою зоною, обгороджена й засаджена деревами, але сморід і дим розносилися по Києву далеко за межами урочища.

До кінця вересня майже всіх розстріляних спалили, а в'язні заклали останню піч, як вони зрозуміли, для себе. У ніч на 29 вересня 1943 року вони вирвалися на волю, але врятуватися вдалося не більше як двом десяткам сміливців. Саме їхні свідчення згодом дали можливість відтворити історію знищення трупів у Бабиному Яру.

Штандартенфюрер Пауль Блобель, який керував стратами у Києві 1941 року, наглядав і за спаленням останків у 1943-му. Про це він свідчив на Нюрнберзькому процесі: "Під час мого візиту в серпні я спостерігав за спаленням тіл у загальній могилі під Києвом. Могила була близько 55 м завдожки, 3 м завширшки і 2,5 м завглибшки. Після того, як верхній шар був знятий, трупи облили горючим матеріалом і підпалили. Пройшло близько двох днів, поки могили згоріли до дна. Я особисто пересвідчився, що прогоріло все до самого дна. Після цього могила була засипана, і так майже всі сліди були заметені".

У жовтні 1943 року в Бабиному Яру німці ще розстріляли киян, які ухилилися від виконання наказу про повне виселення з міста. Останній розстріл відбувся 4 листопада 1943-го, а за два дні до Києва увійшла Червона армія.

Виконавці злочину. Охоронні й поліційні функції для забезпечення стабільності окупаційного режиму виконували охоронні дивізії Вермахту, структури поліції безпеки та СД і формування німецької і так званої "української допоміжної" поліції. Разом із Вермахтом у місті з'явилися представники айнзатцгрупи СД. Вони мали очищати армійські тили від "небезпечних елементів" і придушувати рух спротиву. "Відповідальною" за Київ була айнзатцгрупа С, зокрема, зондеркоманда 4а. Разом із ними прибув штаб головнокомандувача СС і поліції "Росія-Південь" та два батальйони поліцейського полку "Південь". Згодом у Києві з'явилася айнзатцкоманда 5. Саме ці підрозділи СС та поліції здійснювали масові розстріли євреїв у Бабиному Яру.

Жертви Бабиного Яру. Головними жертвами нацистів у Бабиному Яру стали євреї, які становили більш як половину страчених. Упродовж двох років німецької окупації тут розстрілювали й групи людей, і окремих осіб, які з тих чи інших причин вважалися ворогами нацистів.

Серед перших жертв - військовополонені. Їх розстрілювали вже наступного дня після вступу німців до Києва. У першу чергу євреїв та політкомісарів. У січні 1942 року нацисти стратили кілька десятків полонених моряків Дніпровської флотилії.

У Бабиному Яру загинуло щонайменше 150 ромів. Крім того, ромські табори було знищено на тодішніх околицях - у Святошині та на Березняках.

З середини жовтня 1941 року неподалік Кирилівської церкви почали страчувати пацієнтів психіатричної лікарні імені Павлова.

Репресій зазнали й українські націоналісти. Першочергово представники похідних груп. У вересні 1942 року почалися арешти серед учасників націоналістичного підпілля і тривали до останніх днів німецької окупації. З усіх українських земель найбільших жертв ОУН зазнала в Києві - не менше 600 осіб.

У жовтні 1941 року почалися арешти членів підпільних райкомів КП(б)У. Тільки до кінця 1941-го арештували понад 50 керівників залишеного в місті підпілля. Всього ж до кінця німецької окупації Києва загинуло близько 617 осіб.

Праведники Бабиного Яру

Порятунок євреїв у роки нацистської окупації Європи став предметом вивчення у Державі Ізраїль. Національний інститут пам'яті Катастрофи і Героїзму Яд Вашем 1963 року затвердив критерії для отримання почесного звання "Праведник народів світу". Праведниками визнаються неєвреї, які, ризикуючи життям, рятували євреїв під час Голокосту. Всіх, хто був причетний до порятунку, нагороджують медалями й дипломами, на їхню честь висаджують дерева на Алеї Праведників, їм призначають довічні пенсії.

У СРСР знищення євреїв під час Другої світової війни замовчувалося. Наслідком цього стало й те, що рятівники з цих територій (включно з УРСР) опинилися поза практиками вшанування. На момент розпаду Радянський Союз посідав 17-те місце серед країн, звідки походили Праведники народів світу. Активні пошуки жителів України - рятівників євреїв розпочалися лише з жовтня 1988 року, коли запрацювало Київське товариство єврейської культури та його перша структура - фонд "Пам'ять Бабиного Яру". Фонд спрямував зусилля на пошук праведників в Україні. У квітні 1989-го він затвердив звання Праведник Бабиного Яру і Праведник України. На 1 січня 2021 року відомі імена 2673 Праведників з України (4 місце серед країн, у яких встановлено факти порятунку).

Праведники - це цивільні беззбройні жителі окупованих територій. Серед них люди різних національностей - українці, росіяни, поляки, білоруси, татари, вірмени, греки й німці. Вшановуючи Праведників, мусимо пам'ятати, що їхні вчинки - не лише факти порятунку людей чи цілих сімей, а й ризик власним життям, життям рідних, включно з малолітніми дітьми або старими батьками.

Історії 190 праведників (у тому числі православного священника Олексія Глаголєва та його родини, котрі першими з українців отримали звання "Праведник народів світу") зібрано в Банку портретів, розробленому в межах проєкту "Українці-рятівники. Марафон історій". Мета цього проєкту Національного музею історії України у Другій світовій війні, Українського інституту вивчення Голокосту "Ткума" та Українського інституту національної пам'яті - зібрати на одному електронному ресурсі біографічні довідки, фото, документи, відео про українців, які під час Другої світової війни рятували євреїв, ромів та інших жертв нацизму.

Перелік матеріалів Українського інституту національної пам'яті щодо збереження пам'яті про Бабин Яр

Тема збереження та відновлення пам'яті щодо подій, пов'язаних із Голокостом і трагедією Бабиного Яру, зокрема, є важливою для політики історичної пам'яті України. Тому Українська держава та інститут надають великого значення належному увічненню пам'яті її жертв, рішуче засуджують прояви антисемітизму в українському суспільстві та докладають зусиль для вшанування українців, які рятували євреїв на території України під час Голокосту. Свідченням цього є ухвалення Кабінетом Міністрів України постанови "Деякі питання призначення і виплати довічних державних стипендій для громадян України, які рятували євреїв на території України під час Голокосту в роки Другої світової війни, та про визнання такими, що втратили чинність, постанов Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2016 р. № 139 і від 9 серпня 2017 р. № 568" від 8 вересня 2021 року № 935, робота над Концепцією комплексного розвитку (меморіалізації) Бабиного Яру, щорічне проведення відповідних жалобних і популяризаціних заходів.

Важливим тематичним інформаційним ресурсом інституту та Громадського комітету "Бабин Яр" є веб-сторінка "Бабин Яр: людина, влада, історія". Ресурс містить архівні документи, кінохроніку, наукові статті, присвячені історії Бабиного Яру від кінця XVIII до початку ХХІ століття.

Окремо пропонуємо матеріали інтерактивної виставки "Бабин Яр: пам'ять на тлі історії". Виставка має українську та англійську версії, супроводжується відеоекскурсією українською. Крім того, вчителям буде корисно ознайомитися з інтерактивною версією збірника навчально-методичних розробок-занять на основі віртуальної виставки "Бабин Яр: пам'ять на тлі історії" та документального фільму "Бабин Яр у пошуках пам'яті". Ресурс розроблено Українським центром вивчення історії Голокосту та інститутом.

Допоміжну роль можуть відіграти матеріали виставки "Українська Друга світова", зокрема, її стенди "Голокост. Бабин Яр та "остаточне розв'язання єврейського питання" та "Українці - Праведники Народів Світу".

Спільно з Національним історико-меморіальним заповідником "Бабин Яр" та Посольством Ізраїлю в Україні Український інститут національної пам'яті встановив у Бабиному Яру інформаційно-навігаційні стенди івритом, українською, англійською мовами. Стенди містять мапу території заповідника з позначеними на ній пам'ятниками та пам'ятними знаками й розповідають про трагедію Бабиного Яру, сам заповідник та сучасну меморіалізацію жертв Бабиного Яру в Україні.
Над матеріалами працювали фахівці Українського інституту національної пам'яті Володимир Тиліщак, Олена Охрімчук, Вікторія Яременко, Ганна Байкєніч, Вікторія Скуба

# data[].attributes.attachment_link.title
Трагедія Бабиного Яру

# data[].attributes.attachment_link.description
Пам'ять про жертв масових розстрілів у Бабиному Ярі, Друга світова війна, Голокост, Голокост від куль

# data[].attributes.headline
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр. 

# data[].attributes.subject
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр. 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Чим далі відстоять від нас події Другої світової війни, чим менше стає очевидців тих подій - тим сильніше потреба усвідомити, що сталося тоді - в ті трагічні "фатальні сорокові". Для Криму і його жителів Друга світова війна та її наслідки стали доленосними...
22 червня 1941 року о 4 годині ранку німецькі війська атакували кордони СРСР і здійснили бомбардування кількох населених пунктів, зокрема і Севастополя. На цьому закінчилась майже дворічна дружба Сталіна і Гітлера, які незадовго до цього вчинили грабіжницький розділ Східної Європи. Договори про ненапад, дружбу, взаємодопомогу, вітальні телеграми, якими обмінювалися Гітлер і Сталін, - все виявилося блефом і пішло прахом.

Захопленню Криму в планах німецького командування відводилося важливе місце. Півострів був відмінним плацдармом для базування авіації

Захопленню Криму в планах німецького командування відводилося важливе місце. Півострів був відмінним плацдармом для базування авіації. Оволодіння Кримом для Німеччини означало можливість контролювати Чорне та Азовське моря, наблизитись до нафтоносних районів Кавказу і чинити постійний політичний тиск на Румунію, Туреччину і Болгарію.

Уже з перших днів війни почалася мобілізація до Червоної Армії. До початку липня 1941 року добровольців у Криму було близько 10 тисяч, успішно пройшла і оголошена 10 серпня мобілізація військовозобов'язаних 1890-1904 та молоді 1922-1923 років народження. А загалом у перші місяці війни мобілізували 93 тисячі кримчан. Були сформовані чотири кримські дивізії.

20 серпня 1941 року, згідно з директивою Ставки Верховного Головнокомандування, на базі 9-го стрілецького корпусу сформували 51-шу Окрему Армію (на правах фронту) - для оборони Криму. В оперативному підпорядкуванні армії знаходився Чорноморський флот. Після сформування армія виконувала завдання оборони Криму - Арабатської стрілки, Чонгарського перешийка, Ішунських позицій, південного берега Сиваша. У Кримській оборонній операції з 18 жовтня до 16 листопада 1941 року окрім 51-ї армії брали участь війська Приморської Армії та Чорноморського флоту. Загальна їх чисельність склала близько 236 тисяч.

Уже в листопаді 1941 року радянські війська були змушені відступати. Сьогодні очевидно, що такий стан справ найменше був зумовлений відсутністю особистої мужності солдатів. Головна причина - загальна непідготовленість керівництва СРСР до цієї війни... Істотним фактором, який знекровив армію, були і репресії щодо командного складу в передвоєнний період.

За свідченням солдата 51-ї армії, в його батальйоні придатних було роздано 18 гвинтівок

Люди, кинуті до м'ясорубки війни, опинилися сам на сам із ворогом, озброєним до зубів. За свідченням солдата 51-ї армії Абдурамана Барієва, в його батальйоні придатних було роздано 18 гвинтівок, "решта 700 солдатів стояли перед німцями з лопатою і киркою... Спротив був марним".

А ось як оцінив згодом поразку 51-ї армії заступник командувача Павло Батов: "Крим ми не втримали. Однак потрібно сказати і наступне: ця армія, створена наспіх, погано озброєна, упродовж тридцяти чотирьох днів стримувала одну з найкращих армій гітлерівського вермахту. Німці несли великі втрати, а головне - був виграний час для евакуації до Криму одеської групи військ, без чого навряд чи була б можлива тривала оборона Севастополя".

Втрати радянських військ у Кримській оборонній операції склали 48438 осіб. У листопаді 1941 року до Криму увійшли німці...

Фатальною стала поразка 51-ї армії для кримських татар. Незважаючи на багатонаціональний склад, її поразка пізніше стала одним з офіційних приводів для депортації кримськотатарського народу

Фатальною стала поразка 51-ї армії для кримських татар. Незважаючи на багатонаціональний склад, її поразка пізніше стала одним із офіційних приводів для депортації кримськотатарського народу. У проекті постанови про виселення, підготовленому наркомом внутрішніх справ Лаврентієм Берією, говорилося: "Усі покликані до Червоної Армії складали 90 тисяч осіб, зокрема й 20 тисяч кримських татар... 20 тисяч кримських татар дезертирували в 1941 році з 51-ї армії при відступі її з Криму". Для кожної розсудливої людини очевидна абсурдність цього твердження - 20 тисяч призовників і 20 тисяч дезертирів, особливо якщо врахувати, яке завдання мав виконати цей документ - обґрунтувати правомірність депортації кримських татар з території півострова... Але і сьогодні безглуздий аргумент про 20 тисяч призовників і стільки ж дезертирів реанімується захисниками акції виселення кримських татар як неспростовний факт - із завзятістю гідною кращого застосування. Тим більше якщо згадати, що в 1941 році відступ радянських військ на радянсько-німецькому фронті носив тотальний характер, набуваючи часом форми панічної втечі.

З 25 грудня 1941 року до 2 січня 1942 була здійснена найбільша десантна операція, що завершилась захопленням важливого плацдарму. Радянські війська оволоділи Керченським півостровом. У цей же час населення щойно звільнених районів Криму познайомилось із черговим різновидом репресій - "чистками", проведення яких було санкціоноване вищим військово-політичним керівництвом країни. Відповідно "з вимогою товариша Сталіна організувати нещадну боротьбу з усякими дезорганізаторами тилу, дезертирами і панікерами", на території Криму, "тимчасово зайнятій противником, на комуністів і особливо на органи слідства" були покладені "особливі завдання" - очиститися "від усякого мотлоху, який бовтається у нас під ногами". До такого "непотребу" віднесли комуністів і відповідальних працівників, які не евакуйовувалися з території півострова, дезертирів 51-ї армії, колишніх військовополонених. Усіх їх розглядали як потенційних ворогів, зрадників батьківщини і мали перевіряти "з винятковою ретельністю".

Успіх Керченсько-Феодосійської десантної операції надихнув Ставку Верховного головнокомандування і командування Закавказького фронту. Вирішили провести повномасштабну операцію зі звільнення Криму. 2 січня 1942 року Ставка затвердила план такої операції і дозволила перекинути до Криму ще одну армію. Однак нові сили, які переправили сюди, не вдалося забезпечити підтримкою тилових структур. Постачання морем здійснювалось повільно. 18 січня під ударами противника 44-а армія залишила Феодосію і перейшла на Ак-Монайський перешийок.

Командуванню ніяк не вдавалось налагодити регулярне постачання війська. Дороги стали непрохідними. З величезними труднощами продовольство для військ переправляли морем із Таманського півострова. Генеральний штаб пропонував Сталіну евакуювати війська з Криму, становище яких, зважаючи на нерегулярне постачання через Керченську протоку і повністю вичерпані місцеві ресурси, стало нестерпним. Але Сталін вимагав наступати. Тільки 13 квітня їм дозволили перейти до оборони.

Коли ставка, нарешті, дозволила евакуювати війська, було надто пізно. На літаках і в підводних човнах вдалось вибратись лише керівництву, а основна маса солдатів була віддана на поталу ворогу

8 травня 1942 року раптово для військ Кримського фронту з'єднання 11-ї німецької армії перейшли в наступ. Управління військами Кримського фронту було повністю порушене. Через 12 днів фронт перестав існувати. Велика поразка радянських військ на Керченському півострові поставила в безнадійне становище захисників Севастополя. Гарнізон обложеного міста стійко тримався проти 11-ї німецької армії до кінця червня 1942 року. Ставка, нарешті, дозволила евакуювати війська, але було занадто пізно. На літаках і в підводних човнах вдалось вибратись лише керівництву, а основну масу солдатів віддали на поталу ворогу.

За час героїчної оборони Севастополя загинули близько 156 тисяч його захисників. 2 липня 1942 року, коли результат був вирішений наперед, передовиця газети окупаційної влади "Голос Криму" з пафосом повідомляла: "Севастополь упав... Кількість полонених і трофеїв неозора. Залишки розбитої севастопольської армії втекли на Херсонеський півострів. Стиснені на вузькому просторі, вони йдуть назустріч загибелі".

"Це була найсильніша фортеця в світі" - так називалася стаття військового кореспондента Вернера Кольте в газеті "Der Kamf" від 3 липня 1941 року, переклад якої публікувався тут же.

Радянська армія зазнала однієї з найбільш нищівних поразок на першому етапі війни.

Крим постав перед німецькою армією у всій своїй первозданній красі.

"У долинах, які перерізають гори в північному напрямку, були розташовані багаті фруктові сади і мальовничі татарські селища. Під час цвітіння фруктові сади були дивовижні, а в лісі навесні розцвітали прекрасні квіти, яких мені ніде більше не доводилось бачити. Колишня столиця татарських ханів Бахчисарай, мальовничо розташована біля невеличкої гірської річки, все ще зберігала східний колорит. Ханський палац - перлина татарської архітектури. Південний берег Криму, часто порівнюваний із Рів'єрою, мабуть, перевершує її за красою. Химерні обриси гір, круті скелі, що спадають до моря, роблять його одним із найпрекрасніших куточків Європи. У районі Ялти, недалеко від якої розташований царський палац Лівадія, гори вкриті пречудовим лісом, який тільки можна собі уявити. Всюди, де між гір було небагато простору, родюча земля вкрита виноградними і плодовим плантаціями... Нас захоплював рай, що лежить перед нашими очима", - із захопленням писав командувач 11-й німецької армії Еріх фон Манштейн.

Кримський півострів майже на два роки опинився відрізаним від Великої землі та окупований німецькими військами.

(Далі буде)

Гульнара Бекірова, кримський історик, член Українського ПЕН-клубу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
головне за добу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сторінки кримської історії

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кримські татари

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
друга світова війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кримськотатарський народ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Богдан Губернський

# data[].attributes.attachment_link.title
Сторінки кримської історії. Військові дії в Криму в 1941-1942 роках

# data[].attributes.attachment_link.description
Чим далі відстоять від нас події Другої світової війни, чим менше стає очевидців тих подій - тим сильніше потреба усвідомити, що сталося тоді - в ті трагічні "фатальні сорокові". Для Криму і його жителів Друга світова війна та її наслідки стали доленосними...

# data[].attributes.location_name
Харьков, Харьковская область

# data[].attributes.headline
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр. 

# data[].attributes.subject
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр. 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Том (Україна - Українці) Кн. 1 Том (Україна - Українці) Кн. 2

ХАРКІВСЬКА БИТВА 1942

Бібліографічне посилання: Лисенко О.Є., Пилявець Р.І.ХАРКІВСЬКА БИТВА 1942 [Електронний ресурс] // Енциклопедія історії України: Т. 10: Т-Я / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. - К.: В-во "Наукова думка", 2013. - 688 с.: іл.. - Режим доступу: http://www.history.org.ua/?termin=kharkivska_bytva_1942 (останній перегляд: 13.05.2022)
Енциклопедія історії України ( Т. 10: Т-Я ) в електронній біблотеці

ХАРКІВСЬКА БИТВА 1942 - бойові дії рад. військ Південно-Західного фронту і правого крила Південного фронту Пд.-Зх. напрямку (головкоманд. - Маршал Рад. Союзу С.Тимошенко, нач. штабу - генерал-лейтенант І.Баграмян, член військ. ради і представник Ставки Верховного головнокомандування - М.Хрущов) проти військ нім. групи армій " Південь" (команд. - генерал-фельдмаршал Ф. фон Бок) на харків. стратегічному напрямку, проведені 12-29 травня 1942 з метою розгрому угруповання військ противника і створення умов для подальшого наступу.

У сучасній укр. та рос. історіографії домінує погляд, згідно з яким у роки Великої вітчизняної війни Радянського Союзу 1941-1945 відбулися чотири битви за Харків, і воєнні дії сторін у травні 1942 вважаються другою битвою за місто. Окремі вітчизн. історики небезпідставно виокремлюють сім битв за Харків, проведених між рад. і нім. військами впродовж 1941-43, серед яких травнева битва 1942 є четвертою. За своїми результатами й наслідками Харків. битва 1942 належить до числа найбільш невдалих операцій Червоної армії, проведених у роки війни.

Співвідношення сил і засобів рад. військ і противника на початок операції було приблизно рівним.

Наступ Пд.-Зх. фронту розпочався 12 травня. За 3 дні ударні угруповання фронту прорвали оборону противника і просунулися на 18-25 км (28-ма армія) на пн. від Харкова і на 25-50 км (6-та армія й оперативна група генерал-майора Л.Бобкіна) - на пд. напрямку. Виникли вигідні умови для введення в бій рухомих з'єднань з метою розвитку успіху, проте командування фронту, введене в оману даними розвідки про зосередження в районі Змієва великого танк. угруповання противника, затримало введення в бій танк. корпусів. Наступаючі війська виснажили свої сили, і темп просування в наступні дні різко сповільнився. 17 травня командування фронту ввело в бій 21-й танк. корпус, але сприятливий момент було втрачено. Відсутність активних наступальних дій на ін. ділянках фронту дала можливість противникові безперешкодно перекинути до місць прориву свої резерви з ін. напрямків. На той час нім. командування зуміло створити сильне ударне угруповання біля основи Барвінківського виступу проти 9-ї армії Пд. фронту. Війська армійської групи "Клейст" мали перевагу над 9-ю армією в піхоті в 1,5 раза, в артилерії - у 2, у танках - у 6,5 раза. Командування Пд.-Зх. напрямку і Пд. фронту недооцінило небезпеку можливого удару противника у смузі оборони 9-ї армії і не вжило відповідних заходів.

17 травня нім. війська перейшли в наступ, розпочавши операцію "Фрідерікус-1", і прорвалися в тил гол. ударного угруповання Пд.-Зх. фронту. Одночасно вони завдали контрударів з півночі та півдня по флангах ударного угруповання 28-ї армії. Незважаючи на це, війська Пд.-Зх. фронту за наказом Ставки Верховного головнокомандування продовжували наступ на Харків, що ще більше ускладнило обстановку. Тільки в 2-й пол. дня 19 травня, коли катастрофічні наслідки вже стали незворотними, головкомандувач Пд.-Зх. напрямку за особистим погодженням Й.Сталіна віддав наказ військам фронту перейти до оборони на Барвінківському виступі. Це рішення виявилося запізнілим і вже не могло суттєво вплинути на результати бойових дій. 23 травня війська армійської групи "Клейст" з'єдналися на пд. від Балаклії з військами 6-ї армії генерал-лейтенанта Ф.-В.Паулюса, перерізавши рад. військам шляхи відходу з Барвінківського виступу за р. Сіверський Донець. Спроба деблокувати їх ударом ззовні силами 38-ї армії успіху не мала. Невеликими групами вони проривалися через фронт противника й переправлялися на сх. берег Сіверського Дінця. З оточення вийшли бл. 22 тис. осіб.

У результаті розгрому рад. військ під Харковом припинили існування 6-та і 57-ма армії, армійська група генерал-майора Л.Бобкіна, 2 танкові та 3 кавалерійські корпуси. Зазнала важких втрат і 9-та армія. Більшість воєначальників і командирів Червоної армії розділили долю своїх військ. В оточенні загинули або пропали безвісти: заст. командуючого військами Пд.-Зх. фронту генерал-лейтенант Ф.Костенко, командувачі армій генерал-лейтенанти А.Городнянський і К.Подлас, члени військ. рад армій бригадні комісари І.Власов і А.Попенко, командуючий кавалерійс. групою генерал-майор Л.Бобкін, генерал-майори А.Анісов, Ф.Маляров, Д.Єгоров, З.Кутлін, І.Васильєв, генерал-майор Ф.Матикін, який відзначився під час оборони Києва, та багато ін. командирів з'єднань і частин. За офіц. даними, заг. втрати рад. військ становили понад 277 тис. червоноарійців і командирів, із них безповоротні (убитими, зниклими безвісти або захопленими в полон) - бл. 171 тис., санітарні - понад 106 тис. осіб, втрачено 775 танків, 5058 гармат. За ін. даними та оцінками окремих істориків, втрати Червоної армії в Х.б. тільки полоненими сягали понад 200 тис. осіб, а заг. людські втрати перевищили 300 тис. осіб.

1. Муковський І.Т., Лисенко О.Є. Звитяга і жертовність: українці на фронтах Другої світової війни. К., 1996

2. Безсмертя: Книга пам'яті України: 1941-1945. К., 2000

3. Антипов В., Карленко Д. Небо над Харьковом: май 1942. Х., 2006

4. Быков К.В. Харьковский котел: 1942 год: крушение надежд. М., 2007

5. Абатуров В.В., Португальский Р.М. Харьков - проклятое место Красной Армии. М., 2008

6. Грицюк В.М. Стратегічні та фронтові операції Великої Вітчизняної війни на теренах України. К., 2010

7. Пилявець Р.І. Трагедія під Харковом, травень 1942 р. (до 70-річчя Харківської битви 1942 р.). "Воєнно-історичний вісник", 2012, № 2

див. також ресурси Електронної бібліотеки "Україніка" (НБУВ)
Посилання:
БАГРАМЯН ІВАН ХРИСТОФОРОВИЧ

БАЛАКЛІЯ

БОК ФЕДІР ФОН

ХАРКІВ

ХРУЩОВ МИКИТА СЕРГІЙОВИЧ

КИЇВ

ПІВДЕНЬ, ГРУПА АРМІЙ

ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ ФРОНТ

ПІВДЕННИЙ ФРОНТ

СТАЛІН ЙОСИФ ВІССАРІОНОВИЧ

ВЕЛИКА ВІТЧИЗНЯНА ВІЙНА РАДЯНСЬКОГО СОЮЗУ 1941-1945 РР.

ЗМІЇВ
Пов'язані терміни:
ХАРКІВСЬКА ОПЕРАЦІЯ 1942

(тексти та зображення доступні на умовах ліцензії Creative Commons
із зазначенням авторства - розповсюдження на тих самих умовах)

# data[].attributes.attachment_link.title
ХАРКІВСЬКА БИТВА 1942

# data[].attributes.attachment_link.description
Том (Україна - Українці) Кн. 1 Том (Україна - Українці) Кн. 2 ХАРКІВСЬКА БИТВА 1942 Бібліографічне посилання: Лисенко О.Є., Пилявець Р.І.ХАРКІВСЬКА БИТВА 1942 [Електронний ресурс] // Енциклопедія історії України: Т. 10: Т-Я / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. - К.: В-во "Наукова думка", 2013.

# data[].attributes.headline
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.

# data[].attributes.subject
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Битва за Київ (1941) — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.location_name
Умань, Черкасская область

# data[].attributes.headline
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.

# data[].attributes.subject
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Том (Україна - Українці) Кн. 1 Том (Україна - Українці) Кн. 2

УМАНСЬКА ОБОРОННА ОПЕРАЦІЯ (1941)

Бібліографічне посилання: Грицюк В.М., Фасольняк Ю.Ю.Уманська оборонна операція (1941) [Електронний ресурс] . - Режим доступу: http://www.history.org.ua/?termin=Umanska_oboronna_1941 (останній перегляд: 05.05.2022)

УМАНСЬКА ОБОРОННА ОПЕРАЦІЯ (1941)

УМАНСЬКА ОБОРОННА ОПЕРАЦІЯ 1941 - оборонна операція військ лівого крила Південно-Західного фронту та правого крила Південного фронту (6-та, 12-та армії, 2-й механізований корпус), що проводилася з 15 липня до 4 серпня 1941 з метою відби-ти наступ німецьких військ на уманському напрямку, не допустити оточення військ 6-ї та 12-ї армій і відновити цілісність фронту.

Після перших двох тижнів війни, відповідно до уточнених завдань, група армій " Південь" частиною сил продовжувала наступ на київ. напрямку, а гол. силами здійснювала операцію з метою оточення рад. військ на Правобережжі. 10 липня 1941 нім. командування відмовилося від наступу на Київ. Перед групою армій "Південь" було поставлене завдання оточити рад. війська 6-ї та 12-ї армій у районі Умані ударами на напрямках, що сходилися в районі Умані. Усього в операції нім. командування задіяло бл. 38 д-зій, у т. ч. 5 танкових і 5 моторизованих.

У середині липня 1941 війська Пд.-Зх. фронту завдали кілька контрударів по німецьких 6-й армії і 1-й танк. групі, але ліквідувати розрив, що утворився між своїми 5-ю і 6-ю арміями, не змогли. Для забезпечення відведення військ 6-ї і 12-ї армій на тилові рубежі 26-та армія в 2-й пол. липня 1941 завдала кількох контрударів із району на південь від Києва.

Рад. командування недооцінило темпи наступу нім. танк. д-зій. 21 липня 1941 тилові комунікації 6-ї і 12-ї армій були перерізані. Рад. армії змушені були вести бої в півкільці на три фронти: на сході наступати, на заході і півночі оборонятися. 21 липня 1941 2-й механізований корпус Південного фронту завдав контрудар по противнику, що прорвався до Умані, і відкинув його. Однак унаслідок виходу військ нім. 11-ї армії в район Балти виникла загроза глибокого охоплення військ 6-ї і 12-ї армій з півдня. Тому Ставка Верховного головнокомандування 25 липня 1941 затвердила рішення військ. ради Пд.-Зх. напрямку про негайне відведення цих армій на рубіж Звенигородка- Тальне -Христинівка та підпорядкування їх командуючому Пд. фронтом. До кінця липня 1941 6-та і 12-та армії відійшли на зазначений рубіж, але їхній стан у зв'язку з великими втратами, сильною перевтомою особового складу та безупинним тиском противника залишався винятково важким. Він ускладнювався й тим, що управління військами було незадовільним через погану організацію зв'язку.

Під час відходу військ між фронтами утворився розрив. Щоб не дати можливості противнику розвинути удар на стику фронтів, Ставка Верховного головнокомандування 28 липня 1941 наказала відвести армії правого крила Пд. фронту на рубіж Шпола (нині місто Черкас. обл.) - Тернівка (нині село Бершадського р-ну Він. обл.) - Рибниця (нині місто в Молдові) і там міцно закріпитися. Одночасно пропонувалося створити сильну групу резервів у районі Черкаси- Кіровоград- Кременчук і підготувати удар у заг. напрямку Черкаси- Вінниця. Однак цю директиву Ставки Верховного головнокомандування військам Пд. фронту виконати не вдалося. Нім. ударні угруповання стрімко наступали по зустрічних напрямках. 27 липня 1941 12-та армія в районі Гайсина втратила стик із 18-ю армією. Врахувавши складність обстановки, командувач фронту передав управління всіма військами, над якими нависла загроза оточення, командувачу 12-ї армії. У подальшому ці війська в документах називаються групою генерала Понєдєліна. 2 серпня 1941 з'єднання 1-ї танк. групи противника вийшли в район Первомайська і відрізали шляхи відходу на схід військам 6-ї, 12-ї та частково 18-ї армій і 2-го механізованого корпусу. У цей же час нім. 17-та армія охопила їх із півдня. Кільце оточення замкнулося. Рештки частин та з'єднань, які не потрапили в оточення до кінця 3 серпня 1941 відійшли в район Первомайська, де зайняли проміжні рубежі. У.о.о. на цьому завершилася.

До 5 серпня 1941 генерал-майор П.Понєдєлін, який очолив об'єднане угруповання, виконував директиву Пд. фронту пробиватися на схід, на з'єднання з 26-ю армією, тоді як фронт 18-ї армії з 29 липня до 3 серпня 1941 проходив у 15 км на південь від оточених військ. 7 серпня 1941 організований опір оточених військ припинився, хоча окремі групи продовжували вести бої до 13 серпня 1941. Були знищені управління 2-х армій, 7-ми корпусів, перестало існувати 20 рад. д-зій. За різними оцінками, в полон потрапило від 65 тис. до 103 тис. бійців і командирів Червоної армії, противник захопив більше 300 танків та 800 гармат. Трагічною була доля командувачів армій генерал-майора П.Понєдєліна та генерал-лейтенанта І.Музиченка: їм судилося зазнати гіркоти нім. полону, а після звільнення - сталінських репресій. П.Понєдєлін 1950 був засуджений до смертної кари.

1. Операции Советских Вооруженных Сил в Великой Отечественной войне 1941-1945 гг.: Военно-исторический очерк, т. 1: 22 июня 1941 г. - 18 ноября 1942 г. М., 1958

2. Грецов М.Д/ На Юго-Западном направлении: Боевые действия советских войск на юго-западном направлении в летне-осенней кампании (июль-ноябрь 1941 г.). М., 1965

3. Сборник документов Верховного Главнокомандования за период Великой Отечественной войны, вып. 1 (июнь-декабрь 1941 года). М., 1968

4. Долматовский Е. Зеленая Брама: Документальная легенда об одном из первых сражений Великой Отечественной войны. М., 1985

5. Муковський І.Т., Лисенко О.Є. Звитяга і жертовність: Українці на фронтах Другої світової війни. К., 1996

6. Гальдер Ф. Военный дневник: 22.06.1941-24.09.1942. М., 2004

7. Исаев А.В. "Котлы" 41-го: История ВОВ, которую мы не знали. М., 2006

8. Ковальчук М. Оточення вогневе: Подвиг і трагедія героїв Зеленої Брами: Художньо-документальна розповідь про маловідому сторінку початкового періоду Великої Вітчизняної війни. Тернопіль, 2006

9. Мощанский И.Б. Битва за Киев: 7 июля - 26 сентября. М., 2008

10. Україна в Другій світовій війні: Погляд з XXI століття: Історичні нариси, кн. 1. К., 2011

Посилання:
БАЛТИ

ЧЕРКАСИ, ОБЛАСНИЙ ЦЕНТР

ГАЙСИН

КІРОВОГРАД

КРЕМЕНЧУК

КИЇВ

ПЕРВОМАЙСЬК

ПІВДЕНЬ, ГРУПА АРМІЙ

ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ ФРОНТ

ПІВДЕННИЙ ФРОНТ

ТАЛЬНЕ, МІСТО ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛ.

УМАНЬ, МІСТО ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛ.

ВІННИЦЯ

ЗВЕНИГОРОДКА
Пов'язані терміни:
ДВАНАДЦЯТА АРМІЯ

ВІСІМНАДЦЯТА АРМІЯ

(тексти та зображення доступні на умовах ліцензії Creative Commons
із зазначенням авторства - розповсюдження на тих самих умовах)

# data[].attributes.attachment_link.title
УМАНСЬКА ОБОРОННА ОПЕРАЦІЯ (1941)

# data[].attributes.attachment_link.description
Том (Україна - Українці) Кн. 1 Том (Україна - Українці) Кн. 2 УМАНСЬКА ОБОРОННА ОПЕРАЦІЯ (1941) Бібліографічне посилання: Грицюк В.М., Фасольняк Ю.Ю.Уманська оборонна операція (1941) [Електронний ресурс] .

# data[].attributes.location_name
Рівне, Ровенская область

# data[].attributes.headline
Центр рейхскомісаріату "Україна"

# data[].attributes.subject
Центр рейхскомісаріату "Україна"

# data[].attributes.attachment_link.title
Рейхскомісаріат ”Україна” (1941-1944 рр.): адміністративно-політичний устрій

# data[].attributes.attachment_link.description
Керівні органи рейхскомісаріату "Україна" перебували у місті Рівне. Очолив його (не випадково) рейхскомісар Еріх Кох

# data[].attributes.location_name
Кривой Рог, Днепропетровская область

# data[].attributes.headline
Кривой Рог, Днепропетровская область

# data[].attributes.subject
Кривой Рог, Днепропетровская область

# data[].attributes.body
Металургійні комбінат "Криворіжсталь"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"АрселорМіттал Кривий Ріг" (до 1991 р. - Криворізький металургійний завод ім. Леніна, до 2005 р. - " Криворіжсталь", у 2005- 2007 рр. - " Міттал Стіл Кривий Ріг") - металургійний комбінат; публічне акціонерне товариство; найбільше підприємство гірничо-металургійного комплексу України (частка на ринку металопродукції - 20 %). Працює у складі міжнародної корпорації АрселорМіттал - найбільшого іноземного інвестора в Україні.

Комбінат знаходиться у місті Кривий Ріг, поблизу житломасива Червона.

Діяльність підприємства охоплює весь виробничий ланцюжок від видобутку залізної руди та виробництва коксу до виготовлення готової металопродукції. "АрселорМіттал Кривий Ріг" спеціалізується на виробництві довгомірного прокату, зокрема, арматури й катанки, сортового прокату, кутиків, смуги та заготовки. Виробничі потужності комбінату, що має повний виробничий цикл, розраховані на щорічний випуск понад 6 млн тонн сталі, більше 5 млн тонн прокату й понад 5,5 млн тонн чавуну.

"АрселорМіттал Кривий Ріг" є найбільшим експортером, 85 % готової продукції експортується.

16 червня 1931 року голова ВСНХ СРСР Григорій Орджонікідзе підписує наказ про будівництво Криворізького металургійного заводу. Згідно з наказом завод необхідно було ввести в роботу вже до кінця 1932 року. Будівництво почалося в 1931 році на базі залізняку Криворізького залізорудного басейну (Кривбасу). Начальником будівництва і першим директором заводу був призначений колишній бойовий комісар, досвідчений керівник і особистий друг Орджонікідзе Яків Ілліч Весник. Після смерті Орджонікідзе розпочалася розправа над родичами та знайомими наркома. 10 листопада 1937 Яків Весник був заарештований і 17 листопада розстріляний; його дружина була відправлена на заслання до Казахстану, а діти - поміщені в дитячий будинок.

Будівництво доменної печі, 1960.

Насамперед необхідно було вибрати місце для майбутнього гіганта металургії. Розглядалися 4 варіанти: у районі сучасного Карачуновського водосховища, на Гданцівці (на базі вже існуючого чавуноливарного заводу), поруч із станцією Кривий Ріг (зараз Кривий Ріг-Західний) і, нарешті, недалеко від станції Червона. Вирішили зупинитися на останньому варіанті.

4 серпня 1934 року була запущена перша доменна піч. Цей день вважається днем народження заводу. Вже за чотири місяці домна дала рекордну кількість чавуну - 337 тонн замість запланованих 220-ти. Першій домні дали ім'я "Комсомолка".

До Другої світової війни було введено 3 доменних печі та бесемерівський цех у складі двох конвертерів. На початку війни частина обладнання заводу була евакуйована у Нижній Тагіл. Під час німецької окупації міста (15 серпня 1941 - 22 лютого 1944) завод був зруйнований. Після війни відновлений, реконструйований та розширений.

Підприємство нагороджене Орденом Леніна та Орденом Трудового Червоного Прапора. З 1956 року завод бурхливо розвивається - щорічно вводяться в експлуатацію нові потужності. 30 грудня 1974 року на підприємстві запущено в експлуатацію найпотужнішу на той час у світі доменну піч № 9 з корисним об'ємом 5 000 м. Разом з нею стала до роботи ТЕЦ № 3.

Приватизація і реприватизація (2004-2006 рр.)

Університет АрселорМіттал

За оцінкою директора Міжнародного інституту приватизації, власності та інвестицій О. Рябченка, ринкова ціна підприємства становить 1,3 млрд доларів. Ще вищу ціну за підприємство називав у 2004 році В. Пинзеник - на його думку, "Криворіжсталь" коштувала 5-6 млрд доларів. Але Фонд держмайна України вирішив, що 4,26 млрд грн (близько 800 млн доларів) - це хороша ціна за підприємство.

Заявки на участь у приватизаційному конкурсі 2004 року подали 6 претендентів, деякі з яких пропонували значно вищу ціну. Але умови конкурсу були складені таким чином, що єдиним покупцем зміг стати лише промислово-фінансовий консорціум "Інвестиційно-металургійний союз" (ІМС; засновники - Рінат Ахметов і Віктор Пінчук).

14 червня 2004 р. ІМС було визнано переможцем конкурсу. Консорціум заплатив за 93,02%-ний пакет акцій 4 млрд 260 млн грн (при стартовій ціні 3 млрд 806 млн грн).

Практично одразу продаж "Криворіжсталі" було оскаржено в судах як проведений з порушенням законодавства, на неконкурентних засадах, за заниженою ціною. Але Господарський суд міста Києва 19 серпня 2004 року та Вищий господарський суд України 22 жовтня 2004 року визнали згадану оборудку законною.

Після зміни влади в країні, 7 лютого 2005 року Генеральна прокуратура України внесла касаційне подання у Верховний Суд України з вимогою скасувати згадані судові рішення, що Верховний Суд і зробив 1 березня 2005 року. 22 квітня 2005 року Господарський суд м. Києв визнав незаконним продаж 93,02%-ного пакету акцій "Криворіжсталі" та постановив повернути їх Фонду держмайна України ( 16 червня "ІНГ Банк Україна", що зберігає акції "Криворіжсталі", перевів їх з рахунку ІМС на рахунок ФДМ).

Стела "Криворіжсталь"

Уряд доручив Фонду держмайна терміново підготувати документи, необхідні для повторної приватизації "Криворіжсталі". ІМС запропонував уряду до закінчення судової тяганини укласти мирову угоду у справі приватизації комбінату. Президент В. Ющенко висловився за можливість мирової, але прем'єр Ю. Тимошенко заявила про "безглуздість" її укладення.

18 червня Кабінет Міністрів України ухвалив рішення про повторний продаж 93,02%-го пакету акцій "Криворіжсталі". Згідно з затвердженими урядом умовами приватизації, початкова ціна продажу пакету склала близько 10 млрд грн (близько 2 млрд доларів). Тобто стартова ціна у порівнянні з 2004 роком зросла майже у два з половиною рази.

Конкурсні гарантії за участь у конкурсі у розмірі 10 % від стартової ціни (1 млрд грн) внесли на рахунок ФДМУ лише три структури: Mittal Steel Germany GmbH, консорціум "Індустріальна група" та ТОВ "Смарт-груп".

18 жовтня у Верховній Раді було зроблено спробу зірвати продаж "Криворіжсталі". Депутати несподівано проголосували за постанову № 8263-1 "Про збереження у власності держави пакету акцій ВАТ "Криворіжсталь", запропоновану членами фракції "Регіони України" В. Зубановим і Г. Самофаловим, а також ухвалили в першому читанні два законопроєкти - про введення мораторію на приватизацію пакета акцій, який належить державі в статутному фонді ВАТ "Криворіжсталь", запропонований Л. Кириченко ("Регіони України") та І. Шаровим (фракція "Вперед, Україно!"), і про включення "Криворіжсталі" в перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації (автор - Л. Кириченко, "Регіони України"). За ці рішення голосували фракції "Регіонів України", комуністів, соціалістів, СДПУ(о) та Народної партії України. Проти - "Наша Україна", УНП, ПРП, НРУ, БЮТ, "Єдина Україна".

Проте 24 жовтня 2005 року приватизаційний конкурс відбувся. Його переможцем визнали компанію Mittal Steel Germany GmbH. Вона виявила готовність виплатити за 93%-й пакет акцій "Криворіжсталі" 24 млрд 200 млн грн ( 4,8 млрд доларів США), що у 2,4 раза перевищує стартову ціну і в 6 разів - суму, отриману за підприємство у 2004 році. Це стало прикладом найбільш прозорої приватизації в історії незалежної України.

Інвестиційна програма

Комбінат успішно працював в період 2005-2008 років, до всесвітньої світової фінансової кризи у 2009 році. Але вже у 2010 році обсяги продукції були відновлені до докризового рівня, а компанія розпочинає масштабне оновлення своїх виробничих потужностей.

Ключові інвестиційні проєкти (2006-2022 роки)

Реконструкція коксових батарей № 3 та № 4 (199 млн доларів);

Капітальний ремонт I розряду доменної печі № 8 (127 млн доларів);

Реконструкція кисневого блоку № 2 (45 млн доларів);

Будівництво першої на підприємстві машини безперервного лиття заготовок і печі-ковша (112 млн доларів);

Будівництво нової лінії упаковки прокату на дрібносортовому стані 250-2 (16 млн доларів);

Капітальний ремонт I розряду доменної печі № 6 (117 млн доларів);

Будівництво комплексу з приготування та вдування пиловугільного палива у доменну піч № 9 (60 млн доларів);

Реконструкція коксових батарей № 5 та 6 із впровадженням природоохоронних заходів і автоматизованої системи екологічного моніторингу (157 млн доларів);

Модернізація агломераційного цеху № 2 (понад 180 млн доларів);

Будівництво двох нових машин безперервного лиття заготовок (понад 160 млн доларів);

Реконструкція дрібносортового стану 250-4 (понад 60 млн доларів);

Будівництво нових установок очищення газу за конвертерами № 4, 5, 6 із допалюванням СО і впровадженням автоматизованої системи екологічного моніторингу (65 млн доларів);

З 2008 до 2015 року загалом близько 500 млн доларів було інвестовано для оновлення застарілих дробарок, придбання нового обладнання для рудозбагачувальних фабрик (загалом три секції), закупівлі нових кульових млинів, модернізації гірничої та кар'єрної техніки, відкриття нового горизонту на шахті (1 135 м), реконструкції хвостосховищ.

Будівництво нової фабрики огрудкування (250 млн доларів)

Реконструкція доменної печі № 9 (270 млн доларів)

Реконструкція газоочисток конвертерного цеху (80 млн доларів)

За 17 років роботи в Україні загальні інвестиції компанії АрселорМіттал склали більше 10 млрд доларів (4,8 млрд доларів - сума придбання підприємства під час приватизації + понад 6 млрд доларів - інвестиції у розвиток виробництва).

З 18 лютого 2020 року Генеральним директором "АрселорМіттал Кривий Ріг" є Мауро Лонгобардо.

Російсько-українська війна

На початку 5 грудня 2022 на територію заводу влучили російські ракети, вбили одного й поранили іще трьох співробітників компанії. На місце події була викликана пожежна і медична служба та представників департаменту охорони праці.

6 червня 2023 року пресслужба підприємства повідомила, що через підрив Каховської гідроелектростанції підприємство зупинить виплавку сталі та виробництво прокату аби зменшити споживання води яке використовує обладнання для охолодження.

5 січня 2022 року кошти на рахунках "АрселорМіттал Кривий Ріг" були заблоковані Офісом Генерального прокурора України разом з Шевченківським судом м. Київ. Українські банки отримали вимогу виконати рішення суду від 30 листопада 2021 року щодо накладення арешту на рахунки підприємства.

20 січня 2022 року рахунки, на які раніше було накладено арешт у справі про ухилення від сплати податків, були розблоковані для сплати податків та виплати зарплат.

2021 рік:

видобуток залізної руди - 26,4 млн т;

концентрат - 11 млн т;

чавун - 5,3 млн т;

сталь - 4,9 млн т;

прокат - 4,6 млн т;

2023 року АрселорМіттал Кривий Ріг зайняв 8 місце в рейтингу найкращих роботодавців за оцінкою журналу "ТОП-100. Рейтинги найбільших" видання Delo.ua.

# data[].attributes.attachment_link.title
АрселорМіттал Кривий Ріг - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"АрселорМіттал Кривий Ріг" (до 1991 р. - Криворізький металургійний завод ім. Леніна, до 2005 р. - " Криворіжсталь", у 2005- 2007 рр. - " Міттал Стіл Кривий Ріг") - металургійний комбінат; публічне акціонерне товариство; найбільше підприємство гірничо-металургійного комплексу України (частка на ринку металопродукції - 20 %).

# data[].attributes.location_name
Запорожье, Запорожская область

# data[].attributes.headline
Запорожье, Запорожская область

# data[].attributes.subject
Запорожье, Запорожская область

# data[].attributes.body
Металургійні комбінат "Запоріжсталь"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Публічне акціонерне товариство "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" - одне з провідних підприємств металургійної галузі, третій за масштабами виробник металопродукції в Україні.

Пам'ятник до 50-річчя залізничного цеху комбінату "Запоріжсталь"

Комбінат входить до десятки найбільших приватних підприємств України (2020), виробляє майже 11 % чавуну і сталі, а також 29,4 % листового прокату в Україні, постачає продукцію на зовнішній ринок.

ПАТ "Запоріжсталь" володіє повним виробничим циклом випуску металургійної продукції. У чотирьох доменних печах комбінат щорічно виплавляє 2,6 млн тонн чавуну високої якості для виробництва сталі, великогабаритного чавунного литва і товарного чавуну в чушках.

Характерною особливістю чавуну виробництва ПАТ "Запоріжсталь" є низький вміст у ньому сірки і фосфору, завдяки чому він має широкий попит на світовому ринку, а також на ринку України.

Основною експортною продукцією цього підприємства на початку XXI ст. є холоднокатаний сталевий лист у рулонах. Частка експорту в загальному обсязі реалізації становить близько 76 %. Комбінат поставляє продукцію більш ніж в 50 країн світу. Серед країн-імпортерів - Китай, Туреччина, Філіппіни, Ізраїль, Малайзія, Італія, США, Росія, Польща, Йорданія.

16 листопада 1933 року відзначається як день народження комбінату "Запоріжсталь". Цього дня на доменній печі № 1 була видана перша плавка чавуну. У 1935 році стала до ладу перша мартенівська піч, у 1937 році - слябінг.

У 1941 році, через початок німецько-радянської війни, роботу "Запоріжсталі" було зупинено, а згодом розпочалася його евакуація - металурги вивезли понад 50 тис тонн унікального металургійного обладнання, усі ешелони нараховували близько 10 тис вагонів. Інженер-конструктор Шеремет Олена Семенівна була відповідальною за упорядкування, евакуацію та збереження цінних креслень, проєктно-конструкторської документації "Запоріжсталі". На підготовку унікальних документів до евакуації пішло два тижні. Більшість проєктних матеріалів були американського походження, оскільки чимало обладнання для нового заводу закуповувалося у США й було в єдиному екземплярі. Втрата будь-якого креслення була критичною. Металурги виготовили 170 міцних ящиків, оббили їх усередині водонепроникним матеріалом, а зовні - металевою стрічкою, з метою заощадливого транспортування цінних креслень. Під грифом "Особливий вантаж" Олена Шеремет організувала евакуацію понад 150 тис креслень та кальок, які дбайливо завантажили у два залізничні вагони. 19 серпня 1941 року всю технічну документацію було відправлено на Схід. Майже місяць ешелон прямував пробивався до безпечного місця, потрапляючи під обстріли німецьких військ. У вересні 1941 року вантажний поїзд прибув до Челябінська, проте через декілька днів знову вирушив у дорогу - до Магнітогорська. На місці тимчасової евакуації за цими документами запоріжсталівські промислові агрегати були змонтовані та введені в експлуатацію. Після закінчення німецько-радянської війни Олена Семенівна продовжила роботу у проєктно-конструкторському відділі, начальником механічного сектору та зробила чималий внесок у відновлення роботи "Запоріжсталі" - вже восени 1947 року завод випускав весь довоєнний асортимент продукції.

У 2009 році ПАТ "Запоріжсталь" мала 290,52 млн грн збитку вперше за останні роки. При цьому обсяг виробництва сталевого прокату зменшився порівняно з 2008 роком на 15 %, сталі - на 16,9 %, чавуну - на 16,8 %. Негативна динаміка спостерігалася і у 2010 році.

У складних умовах власники заводу Едуард Шифрін та Алекс Шнайдер вирішили його продати і найвигіднішим стала пропозиція групи російських інвесторів через державний "Зовнішекономбанк" запропонували власникам "Запоріжсталі" $1,7 млрд, чим завадили Рінату Ахметову викупити "Запоріжсталь" (він навіть вніс завдаток за завод). За оцінками аналітиків сума $1,7 млрд перевищує наявну вартість заводу[джерело? ].

1 серпня 2016 року зі складу ПАТ "Запоріжсталь" виведені три ремонтні цехи - механічний, ливарний і цех металоконструкцій. Вони утворили окремий завод - Запорізький ливарно-механічний завод (ТОВ "ЗЛМЗ").

У травні 2017 року завод опинився у центрі розслідування журналістів Wall Street Journal, коли їм вдалось відстежити шлях грошей від російського "Зовнішекономбанку" до будівельного проєкту бізнес-партнера Президента США Дональда Трампа зі зведення готелю та "Башти Трампа" в Торонто, Канада. Коли пан Шнайдер отримав близько $850 млн за свою долю в "Запоріжсталі" від неназваного інвестора, частина отриманих грошей, на думку журналістів, була скерована на фінансування проєкту в Торонто. Участь Дональда Трампа, на той час - приватного підприємця, в проєкті була обмежена ліцензуванням власного бренду.

З 1 червня 2017 року зі складу ПАТ "Запоріжсталь" виведені ще три цехи ЦРМО-1, ЦРМО-2 (цехи ремонту металургійного обладнання) і ЦРЕМЦ (цех ремонту електрообладнання металургійних цехів) - вони увійшли до складу існуючого підприємства - ТОВ "МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС" зі штаб-квартирою в Маріуполі.

Підприємство працює в тісній кооперації з виробником коксу "Запоріжкокс" і виробником вогнетривів "Запоріжвогнетрив", які контролюються "Метінвест Холдингом"[2] [Архівовано 12 листопада 2019 у Wayback Machine.]

агломерат - 5,574 млн т;

чавун - 3,219 млн т;

сталь - 3,819 млн т.

агломерат - 6,360 млн т;

чавун - 4,386 млн т;

сталь - 4,107 млн т.

чавун - 2,718 млн т;

сталь - 2,466 млн т.

чавун - 3,106 млн т;

сталь - 2,891 млн т.

2008 рік - чистий прибуток - 47,655 млн грн.

2009 рік - чистий збиток - 290,520 млн грн.

2010 рік - чистий прибуток - 241,166 млн гривень.

У березні 2022 року, через загострення військових дій у регіоні, ПАТ "Запоріжсталь" зупинила роботу всіх доменних печей на комбінаті.

У квітні 2022 року доменні печі № 3 та № 4 вивели з гарячої консервації, і з того часу комбінат працював приблизно на 50 % потужності.

Будинок заводоуправління металургійного комбінату "Запоріжсталь"

Комбінат виробляє гарячекатаний і холоднокатаний лист завтовшки 0,5-7,0 мм з вуглецевих, низьколегованих, легованих і неіржавіючих сталей. Близько 70 % продукції комбінату експортується більш ніж у 70 країн світу. Сталь, що виплавляється, - маловуглецева конструкційна і звичайної якості, низьколегована - розливається в злитки масою до 20 т, використовується для виробництва листового прокату. На обтисковому стані слябінг "1150" прокатуються злитки з вуглецевої, легованої і неіржавіючої сталі на сляби завтовшки 100-200 мм, завширшки 1000-1520 мм, завдовжки 1800-4700 мм. Сляби, призначені для перекочування на лист, у гарячому стані передаються на широкосмуговий стан гарячого плющення. Цех гарячого плющення тонкого листа оснащений агрегатами для забезпечення постачання прокату в листах і рулонах - завширшки від 1000 до 1500 мм. Безперервний тонколистовий стан гарячого плющення "1680" з виробничою потужністю 3,0 млн тонн на рік виробляє смуги завтовшки 2,0-8,0 мм, шириною 1000-1500 мм, масою рулону - до 16,0 т. На трьох профі-легнутих агрегатах виробляється понад 500 сортових (куточки, швелери) і спеціальних фасонних профілерозмірів гнутих профілів з вуглецевої, низько-легованої і неіржавіючої сталі з товщиною стінки від 1,0 до 8,0 мм і з шириною розгортки профілю до 1450 мм.

Відповідно до програми технічного переозброєння, "Запоріжсталь" до 2012 року повинно було перейти на 100 %-у киснево-конвертерну виплавку з безперервним розливанням сталі. Вартість модернізації оцінювалася у 15 млрд грн.

Станом на 22 лютого 2011 року "Запоріжсталь" входила до десяти об'єктів, які є найбільшими забруднювачами навколишнього природного середовища в Україні.

У березні 2013 року ПАТ "Запоріжсталь" заявило про початок корпоративнії соціальної програми "Ми - це місто". Це - конкурс соціальних проєктів, у якому активні жителі Запоріжжя у разі перемоги отримували гранти на втілення проєктів покращення інфраструктури міста, культурних, освітніх, спортивних або патріотичних проєктів. Конкурс тривав щорічно до 2019 року.

У березні 2021 року Міністерство охорони здоров'я зареєструвало кисень, що виробляється на комбінаті "Запоріжсталь", як лікарський засіб. Генеральний директор підприємства Олександр Мироненко заявив, що кисень безкоштовно постачатиметься у лікарні для допомоги у лікуванні хворих на COVID-19. За добу комбінат виробляє 70 т кисню.

# data[].attributes.attachment_link.title
Запоріжсталь - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Публічне акціонерне товариство "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" - одне з провідних підприємств металургійної галузі, третій за масштабами виробник металопродукції в Україні. Комбінат входить до десятки найбільших приватних підприємств України (2020), виробляє майже 11 % чавуну і сталі, а також 29,4 % листового прокату в Україні, постачає продукцію на зовнішній ринок.

# data[].attributes.location_name
Маріуполь, Донецкая область

# data[].attributes.headline
Маріуполь, Донецкая область

# data[].attributes.subject
Маріуполь, Донецкая область

# data[].attributes.body
Металургійний комбінат "Азовсталь"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Український інститут

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Skip to content

Металургійний комбінат "Азовсталь"

м. Маріуполь, Донецька область. Металургійний комбінат "Азовсталь"

Завод "Азовсталь" у Маріуполі був одним із найбільших виробників чавуну та сталі в Європі, що у 2022 році став символом опору жорстокій російській агресії та неймовірної відваги українських бійців.

м. Маріуполь, Донецька область.

Завод "Азовсталь" у Маріуполі з понад 10 тисячами працівників був одним із найбільших виробників чавуну та сталі в Європі. Це підприємство недаремно називають містом у місті: воно займає площу близько 11 кв. км, що у 22 рази більше за територію Ватикану та в 5 разів - за Князівство Монако. Комбінат розкинувся між річкою Кальміус та Азовським морем, мав власний порт та розгалужену систему підземних комунікацій.
Продукцію "Азовсталі" використали для побудови багатьох знакових архітектурних об'єктів світу, зокрема найвищої споруди Великобританії - The Shard у Лондоні, будівлі-трансформера мистецького центру The Shed та комплексу хмарочосів Hudson Yards у Нью-Йорку, мосту Сан-Джорджіо в Італії.

Історія заводу починається 1930 року. Прототипом для нього послугував металургійний комбінат у місті Гері неподалік від Чикаґо. Уже 1933 року завод, збудований під керівництвом західних інженерів, видав свій перший чавун.

Із того часу починається історія яскравих рекордів: 1939 року на підприємство вперше у світовій практиці пароплави доставили гарячий агломерат - напівфабрикат, необхідний для виробництва чавуну. Того ж року тут встановили світовий рекорд із продуктивності доменної печі за добу. У часи Другої світової війни до окупації Маріуполя завод активно забезпечував потреби фронту. Згодом, уже відступаючи з міста, нацисти знищили його виробничі потужності. Однак підприємство швидко відновили, і воно розгорнуло роботу на повну силу, із запалом встановлюючи чергові рекорди та готуючи молодих фахівців.
Нарощування потенціалу заводу продовжилося й у часи незалежності України. У 1994 році "Азовсталь" четвертим серед підприємств усього світу сертифікував свою продукцію за стандартом Американського нафтового інституту, що дало змогу виробляти сталь підвищеної міцності для будівництва нафтових бурових платформ. Із часом "Азовсталь" отримав ще 14 сертифікатів усесвітньо відомих класифікаційних товариств й офіційно був визнаний підприємством зі стратегічним значенням для економіки та безпеки України.

У 2022 році назва цього металургійного гіганта пролунала на весь світ з іншої, трагічної причини. "Азовсталь" став символом опору жорстокій російській агресії та неймовірної відваги українських бійців. Майже зі старту повномасштабного вторгнення російських військ в Україну у 2022 році укриття "Азовсталі" понад два місяці були прихистком та мисом останньої надії для містян та захисників Маріуполя. Більше 1000 мирних жителів - переважно жінки й діти - прийшли сюди на початку березня на кілька днів, ще не знаючи, що комбінат стане головним форпостом українського спротиву в місті.

Після облоги "Азовсталі" російськими військами та відмови українських захисників скласти зброю окупанти тижнями штурмували та "закидали" завод ракетами з моря, повітря й землі. Тижнями нажахані цивільні не бачили сонця, не мали ані достатніх запасів їжі та води, ані доступу до інформації. Тижнями українські військові героїчно боронили комбінат, а медики надавали допомогу постраждалим в умовах антисанітарії без належного обладнання та медикаментів. Тижнями весь світ спостерігав за долями цих людей та закликав відкрити коридор для евакуації.

Зрештою, із території "Азовсталі" вдалося вивезти цивільних і поранених. А після тривалих перемовин української сторони із ворогом захисники Маріуполя отримали від командування наказ скласти зброю та в середині травня вийшли із заводу. Їх вивезли на підконтрольні Росії території. Щодня вся Україна, затамувавши подих, чекає повернення кожного героя "Азовсталі" додому.

На супутникових знімках видно, що практично кожна будівля "Азовсталі" знищена. Попри незворотні руйнування, завод та його "оборонці зі сталі", як свого часу Донецький аеропорт та його кіборги, навіки стали символом нездоланної української звитяги, незламності людського духу та героїзму, що вразили весь світ.

# data[].attributes.attachment_link.title
Металургійний комбінат "Азовсталь"

# data[].attributes.attachment_link.description
Skip to content Металургійний комбінат "Азовсталь" м. Маріуполь, Донецька область. Металургійний комбінат "Азовсталь" Завод "Азовсталь" у Маріуполі був одним із найбільших виробників чавуну та сталі в Європі, що у 2022 році став символом опору жорстокій російській агресії та неймовірної відваги українських бійців. м. Маріуполь, Донецька область.

# data[].attributes.location_name
Краматорск, Донецкая область

# data[].attributes.headline
Краматорск, Донецкая область

# data[].attributes.subject
Краматорск, Донецкая область

# data[].attributes.body
Краматорський машинобудівний завод

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Новокраматорський машинобудівний завод, АТ - величезний завод в Україні, розташований в місті Краматорську, Донецька область. Є найбільшим у Європі підприємством одиничного (несерійного) важкого машинобудування. Один із найзначніших світових виробників обладнання для гірничо-металургійної промисловості. Зосереджений на виготовленні неповторних машин і обладнання, одне з найбільших спеціалізованих підприємств України. Завод було відкрито 28 вересня 1934 року, а урочисте закладання майбутнього велетня машинобудування, відбулося восени 1929 року. Першими його будівельниками та фахівцями стали працівники КДМЗ (сучасного СКМЗ). На спорудження нового заводу були направлені найбільш відомі та шановні заводчани. Новий завод потребував тоді понад двадцять тисяч машинобудівників. Основний тягар із забезпечення кадрами НКМЗ, ліг якраз на СКМЗ: десятки робітників, котрі отримали звання майстра в школі праці при Старокраматорському заводі, було переведено на новий завод.

Чисельність працівників НКМЗ станом на 1 січня 2012 - 13 459 робітників.

Виготовляє високопотужне сучасне металургійне обладнання, підіймальні машини для шахт Донбасу, гірничодобувні, збагачувальні й інші машини та механізми. З часу заснування на підприємстві спроєктовано і виготовлено 102 вальцювальних стани, 189 міксерів для зберігання і перевезення чавуну, 45 штампувальних молотів, 20 установок для наплавлення конусів і чаш засипних апаратів доменних печей, 142 преси різного призначення, 17 машин для скочування шлаку з чавуновозних ковшів, 103 горизонтально-ковальські машини, близько 2000 крокувальних екскаваторів, понад 2000 шахтних підіймальних машин, близько 3000 рудо- і вуглемельних млинів, 18 роторних розкривних і добувних комплексів.

Машини і обладнання з маркою "НКМЗ" працюють в 49 країнах світу, зокрема у Японії, Німеччині, Франції, Італії, Канаді.

На заводі працювало понад 13,4 тисяч осіб (станом на березень 2011 року). НКМЗ багато в чому визначає технічний прогрес в машинобудуванні, металургії, енергетиці, автомобіле- і суднобудуванні, хімічній, оборонній і космічній галузях. Перелік виробів весь час оновлюється - протягом останніх років, на 80 %. Як наслідок, 2013 року завод посів 3-е місце у рейтингу підприємств високотехнологічного машинобудування України за рівнем управлінських інновацій.

До 2010 року, завод утримував найбільший у Донецькій області дитячий оздоровчий центр - за зміну, яка тривала зазвичай три тижні, там могло відпочити більше 1000 дітей.

Найбільш відомі очільники - з 1963 по 1972 роки, підприємством керував майбутній прем'єр-міністр України Віталій Масол, а з 1988 року по 2002 рік, директор, генеральний директор, голова правління, президент НКМЗ - Скудар Георгій Маркович, Герой України 1999 року за видатні трудові досягнення (президент Леонід Кучма).

Цікаві дані

Після того, як 1957 року на заводі НКМЗ, побудували два гідравлічні преси зусиллям 75 000 тонн, припинилося світове лідерство США у виробництві важких пресів (з двома 50 000 тонними машинами виготовленими 1955 року й які працюють досі на аерокосмічну промисловість). Перший виріб краматорчан, був призначений для заводу в Самарі, котрий згодом став належати російському філіалу американської Alcoa. Другий був встановлений у Верхній Салді (Російська Федерація) і використовується ВСМПО-АВІСМА, провідним світовим виробником титану та інших спеціальних сплавів. Обидва велетні мають робочий стіл 16000*3500 мм і сягають у висоту 35 метрів, 22 метри з яких знаходяться під підлогою. Поза двома наддержавами з пресового будування (Україною та США), Франція стала третьою країною, яка оснастила себе гідравлічним пресом такої потужності: цей 65 000-тонний гідравлічний прес, який також побудовано у Краматорську - на НКМЗ, був встановлений в Іссуарі 1971 року для виробництва консолей крил надзвукових пасажирських літаків Конкорд. Машина належить Interforge, має 36 метрів у вишину і виробляє складові для Airbus, Boeing, космічної та транспортної промисловості. Попри те, що в КНР, 2013 року побудовано прес потужністю 80 000 тонн, він застосовується зрідка оскільки виявився нетехнологічним, тож вироби НКМЗ і досі залишаються найпотужнішими постійно використовуваними пресами у світі.

Музей історії

Музей історії НКМЗ розташований на 3 поверсі лівого крила Палацу культури НКМЗ (єдиної пам'ятки архітектури у місті).

Його засновано у вересні 1970 року. Починається музей із приймальної зали, де розміщені макети заводської техніки, переважно тієї, яка є гордістю підприємства. Тут виставлено макет "крокувального-драглайн" екскаватора, котрі працюють у багатьох країнах Європи та Азії.

Музей має 8 зал загальною площею 800 кв. м, обійшовши які можна простежити не лише історію "Заводу-заводів" (так часто називають НКМЗ), а й побачити - як разом із підприємством розвивалося і власне, місто Краматорськ. Виставка зали №1 присвячена будівництву заводу. Тут дуже багато чорно-білих світлин, предметів побуту тодішніх часів, бюстів, вивісок - в інших залах, наявні макети найвідоміших машин, виготовлених на підприємстві у різні часи.

Перша продукція

1936, грудень - перша велика машина - закінчено виготовлення найбільшого в Європі слябінгу 1100 для Запоріжсталі.

1938, 1 травня - зданий в експлуатацію виготовлений на НКМЗ Кримський міст через Москву-річку.

1939...1940 - вироблено портальні крани для каналу Москва - Волга, тюбінги для Московського метрополітену.

1941, 10 жовтня - Офіційна зупинка заводу за наказом Державного комітету оборони.

1941, 22 жовтня - Завершено евакуацію заводу. Обладнання та співробітники підприємства перевезені в міста Орськ, Юргу Російської Федерації.

1941, жовтень...1943, вересень - Впродовж окупації завод належав Альфріду Круппу. Продукцію заводу становили круподерні та вози.

Післявоєнний розвиток

1948, листопад - Випущено перший екскаватор.

1957...1961 - Виготовлено найпотужніші у світі преси зусиллям 750 МН (75 000 тонн) для Самарського та Верхньосалдинського металургійних заводів, Російська Федерація.

1960, червень - Завод перейшов на семигодинний робочий день.

1966, 1 вересня - Підприємство перейшло на п'ятиденний робочий тиждень.

1971, 12 серпня - У місті Іссуар запущено виготовлений для Франції гідравлічний штампувальний прес зусиллям 650 МН (65 000 тонн).

1985, квітень - Вперше у світі виготовлено гідропривід з розміром робочого ходу штока гідроциліндрів - 14,8 метри для В'єтнаму.

1986 - Створено неповторний підіймально-установний агрегат для космічного корабля багаторазового використання "Буран".

Після відновлення незалежності України

1993 - Кабінет Міністрів України дозволив приватизацію орендного об'єднання НКМЗ.

1994, 12 січня - Конференція трудящих затвердила Установчий Договір закритого акціонерного товариства, 1 квітня Статут АТ зареєстровано офіційно.

1995 - Прийнято дивізійно-функціональну структуру підприємства, завод поділено на п'ять виробництв.

1999...2001 - Окремо розташований по вул. Леніна (нині Дружби) цех № 20 переведено на терени заводу та перетворено на виробничу ділянку.

2001 - Підприємство викупило 50% + 1 акцію у фізичних власників та передало контрольний пакет дочірній фірмі "Машінвест".

2006 - Дві структурні частини заводу: виробництво серійних машин (ВСМ) та виготовлення товарів народного споживання (ВТНС), перетворені на виробництво валків та енергетичного обладнання (ВВіЕО) та виготовлення металоконструкцій (ВМК).

2007 - НКМЗ викупив у міста 328 га власної території.

2010, липень - На площах термічного цеху № 2 введено в дію 3-й ковальсько-пресовий цех.

2019 - Колектив гідно зустрів 85-річний ювілей заводу: досягнуто збільшення обсягу продажів на 20,8%, випуску товарної продукції на 15,4%, реалізації товарної продукції - на 19,9%. Експорт виготовленої продукції зріс на 13,2%, а середньомісячна заробітна плата склала 16216 грн., що на 39,8% вище за рівень 2018 року.

2020 - За рік на ПрАТ "НКМЗ" вироблено 2846 тонн доменного й сталеплавильного устаткування, наприклад міксер стаціонарний для Маріупольської "Азовсталі" (Україна), конвертер i міксер для закордонних замовників; 1494 тонни металургійного й прокатного устаткування, зокрема стенд підіймально-поворотний для Дніпровського меткомбінату м. Кам'янське (Україна), роликові печі й рольганг стана для чеських замовників, пристрій головного приводу чистових клітей, кристалізатори, стенд складання-розбирання опорних вальців для стану 2500, система охолодження вальців, система змазування чистових клітей, рольганги, моталка, ножиці гідравлічні, завантажувальний пристрій, кулепрокатний стан для закордонних замовників; 16994 тонни виробів для вальцювання замовникам з України та країн ближнього й далекого закордоння; тощо.

2022, 19 липня - Верховна Рада ухвалила рішення передати майно НКМЗ у державну власність, через загрозу захоплення заводу російськими військами, котрі перебувають в 30 кілометрах від міста. Ідеться не про втручання в діяльність приватного підприємства (вибори керівництва, тощо), а про відчуження деякого "обладнання підприємства, котре може бути залучено до оборонно-промислового комплексу" (виготовлення великокаліберних снарядів, складових артилерійських озброєнь - стволів та новітніх вітчизняних комплексів артилерійського озброєння).

2022 - 21 липня в ніч (о 2.30), територію заводу було знову обстріляно ракетами російською армією.

Вартість основних та оборотних засобів заводу перевищує 2 824,17 млн грн., загальний чистий прибуток, який отримало підприємство 2007 року - 461,285 млн грн., за нарощувальним принципом за 2003-2007 рр. - 1 050,385 млн грн.

2010 рік підприємство закінчило з такими показниками:

Чистий прибуток - 460,522 млн грн.

Внутрішні інвестиції - 267 млн грн.

Усього активів - 4,117 млрд грн..

2011 рік:

Чистий прибуток - 169,984 млн грн.

Станом на лютий 2022 року, НКМЗ належить родині віцепрезидента Георгія Скударя, яка володіє 78% акцій заводу. 22% компанії розподілено серед великої кількості міноритаріїв, жодному з яких не належить понад 1%.

Адреса: НКМЗ, 84305, м. Краматорськ 5, Донецької області, Україна Телетайп: 330171 GROM UX; http://www.nkmz.com [Архівовано 3 грудня 2012 у WebCite]

# data[].attributes.attachment_link.title
Новокраматорський машинобудівний завод - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Новокраматорський машинобудівний завод, АТ - величезний завод в Україні, розташований в місті Краматорську, Донецька область. Є найбільшим у Європі підприємством одиничного (несерійного) важкого машинобудування. Один із найзначніших світових виробників обладнання для гірничо-металургійної промисловості. Зосереджений на виготовленні неповторних машин і обладнання, одне з найбільших спеціалізованих підприємств України.

# data[].attributes.location_name
Харьков, Харьковская область

# data[].attributes.headline
Харьков, Харьковская область

# data[].attributes.subject
Харьков, Харьковская область

# data[].attributes.body
Харківський тракторний завод

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Харківський тракторний завод — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.location_name
Днепр, Днепропетровская область

# data[].attributes.headline
Днепр, Днепропетровская область

# data[].attributes.subject
Днепр, Днепропетровская область

# data[].attributes.body
Дніпрогес

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Напередодні звільнення Правобережжя Херсона від російських окупантів Москва розганяла фейки про можливий підрив Каховської ГЕС. На щастя, цього не сталося. Однак це привід розповісти про значення таких споруд, адже їх в Україні є декілька. Українське радіо підготувало про це радіофільм.

Перша і найбільш відома споруда - легендарна ДніпроГЕС. Причому в прокремлівських медіа регулярно з'являються публікації про те, що мовляв "київський режим готує провокацію" з підривом ДніпроГЕСу, з можливими наслідками такої акції, зокрема, для Запорізької АЕС, розташованої нижче за течією Дніпра.
Читати також: Руйнівна хвиля, неможливість водопостачання в Крим і зрошення в Херсонській області: якими будуть наслідки підриву Каховської ГЕС
"Насамперед, це найпотужніша гідроелектростанція України. Ми вже знаємо, що є атомні електростанції, які загалом потужніші за ДніпроГЕС, але вони не здатні виконувати маневрування потужностей. Вони не можуть змінити потужність за одну хвилину, а потреба може виникнути навіть якщо над Києвом сонце сховалося у хмару і хтось вмикає додаткове освітлення, тож потребу в електроенергії треба задовольнити. Турбіна на гідроелектростанції може бути ввімкнена за одну хвилину, а для запуску енергоблока на атомній станції потрібно годин дванадцять".

Ідея будівництва гребель на Дніпрі виникла ще у XVIII столітті, адже використанню річки як перспективної транспортної артерії для доставки товарів заважали знамениті Дніпровські пороги. Тому пріоритетом у проєктах того часу було забезпечення судноплавства по всій довжині Дніпра шляхом затоплення порогів. Таких проєктів було безліч, але всі вони залишилися на папері.

Район, де було збудовано ДніпроГЕС - це унікальне історичне місце. Нижче можливої греблі - острів Хортиця і дніпровські плавні, де розташовувалася Запорізька Січ, вище - дніпровські пороги, кожен з яких мав свою назву та історію, а також славнозвісна фортеця Кодак, розташована навпроти Кодацького порогу (нині це територія поряд із містом Дніпром).

Існує думка, що велика кількість пам'яток історії, архітектури та культури в цій місцевості зупиняла інженерів часів Російської імперії. Хай там як, це точно не могло зупинити радянську владу, яка зробила будівництво греблі на Дніпрі одним зі свої пріоритетних завдань.

"У 1927 році почалося будівництво ДніпроГЕСу на околиці тодішнього міста Олександрівська, що сьогодні відоме як Запоріжжя. Тривало це будівництво доволі довго, але важливо, що до нього було залучено колосальні людські ресурси. На початку будівництва кількість робітників сягала 10 тисяч, а навесні 32 року вона становила 63 тисячі".

"Якщо говорити, хто будував, то здебільшого це місцеві мешканці. Звісно, хтось приїжджав, багато людей чули про ударні бригади Хайруліна, наприклад, це татарин. Але люди, які приїжджали на будівництво, не складали більшості. Більшістю були мешканці довколишніх сіл".

"Звісно ж, генеральне керування - це були спеціалісти з Москви. Наприклад, Вінтер. Нагляд за будівництвом з технічної точки зору був у двох відомих фірм: "H.L.Cooper & Co" та сам керівник компанії полковник Г'ю Купер, а також "Siemens". Купер керував гідротехнічною частиною, а Зіменс опікувався тим, як ця частина буде споруджуватися, тобто саме будівельними технологіями. Як зробити так, щоб величезна бетонна маса із заводів переходила в палуби та греблі Дніпрельстану. Якщо говорити про певне критичне обладнання для буріння скелі, воно було повністю імпортне. Для того щоб вести скельні роботи, треба пробурити шпур, закласти туди вибухівку, здійснити вибух, потім прибрати каміння і бурити далі. Усі бурильні верстати були виготовлені за кордоном. Якщо говорити про екскаватори, то більша їх частина були американськими, крім одного "Путиловця". Щодо залізничної складової, тут було десь 60 на 40 - іноземного і радянського обладнання відповідно. Причому я кажу не в кількості, а в ціні. Тому що радянських вагонів, наприклад, було більше, а радянських паротягів - менше. Паротяг коштує дорожче за вагон. Крани були німецькі. Усі 9 турбін були американськими, а щодо генераторів - перші 5 були стовідсотково американськими, фірми "General Electric", шостий було створено на комбінаті "Електросила" у Ленінграді з комплектуючих "General Electric". Щодо решти трьох генераторів, вони були зроблені в Ленінграді пізніше, але чи були там американські комплектуючі та в якій кількості, зараз науковцям невідомо".

"Цей гідровузол був неймовірних розмірів. Після цього на Дніпрі було збудовано ще 5 гідровузлів, але ДніпроГЕС є найвищою греблею, в окремих місцях її висота сягає 62 метри. Це як два 9-поверхові будинки, а може й більше. Значний напір плюс велика витрата води з Дніпра забезпечували потужність - це було 560 тисяч кіловат після завершення будівництва".

"Підірвали частину греблі. Це приблизно 43 тисячі кубометрів. Під час будівництва греблі такий обсяг бетону вкладали за 2-3 дні. За довжиною, це приблизно 175 метрів із понад 600-метрової довжини греблі. Тобто це значна частина, йдеться про верхню частину греблі, де розташоване дорожне полотно. У тілі греблі є дві оглядові галереї. Саме у верхню галерею радянські військові занесли вибухівку, і нижче цієї галереї дія вибуху не розповсюдилась. Мені відомі два радянські вибухи. Перший - власне на греблі, а другий - це аванкамерний міст. Між самою греблею і правим берегом є невеличке озерце, мовою гідроенергетиків - аванкамера. Через неї є міст, який так само зруйнували радянські військові. Робили це переважно зі стратегічних міркувань, тобто для червоноармійців було дуже важливо не пропустити німецькі війська через греблю, яка є також і мостом між двома берегами".

"Гребля не зникла повністю. У ній утворився проран завширшки десь 170 метрів, це п'ята частина всієї довжини ДніпроГЕСу. У нижній б'єф вода почала різко прибувати, і якщо там існували понтонні переправи або хтось переправлявся на човнах, то все це було зруйновано, і тисячі людей загинули".

"Евакуювати це обладнання не було ніякої можливості, тому що не було залізничного сполучення. Спочатку намагалися все витягнути, а коли зрозуміли, що не вийде і вивезти неможливо, то просто замкнули генератори. Вони зіпсувалися від короткого замикання".

Однак досить швидко, німецька окупаційна влада заходилися відновлювати роботу станції. Розповідають гідролог Віктор Вишневський та історик Володимир Лініков:

"До відновлення таких об'єктів були теж залучені найкращі німецькі фахівці. А щодо робочої сили, її було доволі багато. Адже перша частина тієї війни була вкрай несприятлива для Радянського Союзу. Достатньо сказати, що в Київській операції було оточено понад мільйон червоноармійців, які потрапили в полон. Їх потім широко використовували для багатьох робіт, у тому числі для відновлення ДніпроГЕСу".

"Наприкінці 1941 року почалися роботи з відновлення. Вони тривали практично весь 42 рік. А в 43-му греблю було відновлено повністю, і 5 гідроагрегатів вже могли давати промисловий струм, хоча підтверджена одночасна робота не більше 2 генераторів. Якщо говорити про німецьке обладнання, то якогось серйозного нового не завозили. Але відома німецька фірма забирала статори, ротори з метою перемотати обмотки в Берліні, а потім повертала обладнання після капітальної модернізації".

"Планувалося зруйнувати цю станцію дощенту. Але з історичних джерел відомо, що розвідникам вдалося дістатися до кабелю, який мав подати електричний сигнал, і перерізати його. Тому, попри значні руйнування обладнання, гребля залишилася стояти, і навесні 1944 року вже розпочалися роботи з відновлення ДніпроГЕСу".

"Немає відомостей про те, що німці під час відступу вивозили обладнання. Але псували - це сто відсотків. Перед німцями в 43 році стояли такі ж самі проблеми, як перед радянськими військами в 41-му: не пропустити противника через Дніпро. Тому спочатку були підірвані лише верхні частини греблі, які були мостом. Але німці контролювали Дніпровську ГЕС з 14 жовтня до 30 грудня 1943 року. Я нарахував 6 вибухів, що були влаштовані німцями. Можливо, їх було більше, але точно ми сказати не можемо. Якщо йдеться про псування обладнання, то з лиця землі було стерто будівлю машинної зали, де розташовані турбіни і генератори. Усе це не підлягало відновленню в принципі. Коли почалося радянське відновлення, все розібрали, згребли і побудували фактично нову машинну залу".

Після війни відбудова промисловості потребувала великої кількості електроенергії. І тому відновлення ДніпроГЕСу, який і сам був для комуністичної влади символом її успіхів, знову стало важливим пріоритетом. І знову без закордонного обладнання не обійшлося. Розповідають гідролог Віктор Вишневський та історик Володимир Лініков:

"Радянський Союз мав можливість будувати, але не мав таких турбін, які були поставлені зі Сполучених Штатів. До речі, сам проєкт ДніпроГЕСу створювався під іноземне обладнання, адже СРСР такого не випускав. І збоку США в Запоріжжі був такий Г'ю Купер, який консультував встановлення цього обладнання. До американців довелося звернутися і в 44 році, тому що промисловість у той час випускала переважно військове обладнання, а турбіни не виробляли. Із тих 9 турбін, які зараз стоять на станції, лише перша партія була американська. А по закінченні Другої світової війни, коли запрацювали вітчизняні заводи, вдалося налагодити виробництво турбін, і кінцівку добудовували, спираючись на них".

"Звісно, на початку 1944 року Радянський Союз не міг зробити ні турбін, ні генераторів. Перші п'ять електрогенераторів другого відновлення також були американські, за тими ж самими кресленнями. Кран у машинній залі також американський, як і портальні крани, що піднімали щити. І тут важко сказати, чи це ще був ленд-ліз, чи вже закупівлі обладнання на комерційній основі. Але дуже швидко США та СРСР побили горщики, тому подальше обладнання для відновлення станції вже було радянським".

"Із 1968-го до 1980 року тривала капітальна реконструкція ГЕС. З одного боку, побудували новий міст і розширили його. З другого боку, радянська промисловість розвивалася за екстенсивним принципом, тобто не вглиб, а вшир. Звісно, потребували додаткової електрики, і нова машинна зала за своєю потужністю - це приблизно один енергоблок сучасної ЗАЕС. На атомній 1 мегават, а нові генератори машинної зали давали більше 1,3 мегавата. Коли прибудовували другу машинну залу, це змінило архітектурний ландшафт ГЕС повністю, тому що від лівого берега до острова Великого абсолютно змінився вигляд станції".

"Після того, як було збудовано ДніпроГЕС-1, створили цілий каскад гідроелектростанцій. На Дніпрі стоїть шість ГЕС. Станції, збудовані вище за течією, насамперед це Кременчуцька із величезним водосховищем, дали змогу зарегулювати стік Дніпра. І відпала потреба у великій водоскидній греблі, яку будували на випадок значних повеней. У 1970-х роках була реалізована ідея будівництва ДніпроГЕСу-2 біля лівого берега. Водночас було реконструйовано шлюз, розширено автошлях, який і зараз широко використовується. А наприкінці 90-років, після розпаду СРСР, постало питання заміни гідротехнічного обладнання - турбін, генераторів, трансформаторів тощо. Така робота розпочалася в 90-х роках та істотно поліпшила якісні характеристики обладнання. Підвищився коефіцієнт корисної дії, і станція стала набагато потужнішою. Якщо первісна потужність була 560 тисяч кіловат, після відновлення 650, то зараз станція має загальну потужність 1,5 мільйона кіловат. Іншими словами, вона у півтора рази потужніша одного блока-мільйонника на атомній електростанції".

"Під час розпаду СРСР кожна держава збудувала свою власну енергосистему. У 1992-93 роках відбувалися такі зміни, які викарбували українську енергосистему. А далі все залежало від потреб. Українська промисловість за незалежності споживала менше електрики, ніж за радянської доби. Тому виробництво електрики скорочувалося ‒ і атомної генерації, і теплової. До речі, ще один чинник, який вплинув на ДніпроГЕС, це побудова великої кількості теплових та атомних станцій. І гідроелектрогенерація у 80-х роках відповідала лише піковим потребам".

Після 24 лютого 2022 року для ДніпроГЕСу постали нові виклики. Як показали події Другої світової війни, греблю дуже важко повністю знищити, хоча навіть відносно невеликий прорив може спричинити велику техногенну катастрофу. Однак нині під загрозою насамперед опиняються лінії електропередач, що сполучають станцію з енергомережею України. Захист цієї мережі, поряд із захистом греблі ДніроГЕСу, окремий важливий пріоритет для держави.
Фото: Укргідроенерго. Будівництво Дніпрогесу. Водозливна гребля, 1932 рік.

# data[].attributes.attachment_link.title
ДніпроГЕС: історія будівництва, руйнування та відновлення

# data[].attributes.attachment_link.description
Напередодні звільнення Правобережжя Херсона від російських окупантів Москва розганяла фейки про можливий підрив Каховської ГЕС. На щастя, цього не сталося. Однак це привід розповісти про значення таких споруд, адже їх в Україні є декілька. Українське радіо підготувало про це радіофільм. Перша і найбільш відома споруда - легендарна ДніпроГЕС.