# data[].attributes.headline
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.

# data[].attributes.subject
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Битва за Крим ( 24 вересня 1941 - 9 липня 1942) - бойові дії радянських та німецьких і румунських військ у Криму в ході Другої світової війни.

Кримська оборонна операція 1941 велася 18 жовтня - 16 листопада військами П'ятдесят першої армії і Приморської армії у взаємодії з Чорноморським флотом. У середині жовтня німецьке командування зосередило для наступу на Крим 7 піхотних дивізій 11-ї армії, румунський гірський корпус і значні сили авіації. Крим обороняли 4 кавалерійські і 12 стрілецьких дивізій 51-ї армії (генерал-полковник Ф.Кузнєцов) і Приморської армії (ген.-майор І.Петров). На найбільш уразливому півн. напрямку займали оборону 5 д-зій - 4 на Ішунських позиціях і 1 на Чонгарському перешийку. Ворог перейшов у наступ 18 жовтня, гол. удару завдали війська нім. 11-ї армії через Перекопський перешийок, допоміжного - частини румунів. гірського корпусу через Чонгарський міст. Використовуючи кількісну перевагу сил, ворог до 20 жовт. прорвав Ішунські позиції (поблизу с. Ішунь; нині село Красноперекопського р-ну АР Крим). Війська Червоної армії (див. Радянська армія) опинилися в загрозливому становищі. Для поліпшення управління військами в Криму Ставка Верховного Головнокомандування об'єднала діючі там сухопутні й мор. сили, створивши 22 жовт. командування військ Криму на чолі з віце-адміралом Г.Левченком, підпорядкувавши йому 51-шу і Приморську армії та Чорноморський флот. Ведучи безперервні важкі бої, Примор. армія змушена була відійти до м. Севастополь, 51-ша армія, ослаблена в боях, не змогла зупинити ворога на Керченському п-ові й відійшла до м. Керч, а 16 листоп. була евакуйована через Керченську протоку на Таманський півострів.

Оборонні бої майже на місяць скували в Криму велике угруповання ворожих сил, таким чином давши можливість організувати оборону Таманського півострова.

# data[].attributes.attachment_link.title
Оборона Криму (1941-1942) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Битва за Крим ( 24 вересня 1941 - 9 липня 1942) - бойові дії радянських та німецьких і румунських військ у Криму в ході Другої світової війни. Кримська оборонна операція 1941 велася 18 жовтня - 16 листопада військами П'ятдесят першої армії і Приморської армії у взаємодії з Чорноморським флотом.

# data[].attributes.headline
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.

# data[].attributes.subject
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Битва за Київ (1941) — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.location_name
Харків, Харківська область

# data[].attributes.headline
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.

# data[].attributes.subject
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Перша битва за Харків - битва в ході операції "Барбаросса" між радянськими військами Південно-Західного фронту та 6-ї армії Вермахту за контроль над містом Харків та Харківським промисловим районом.

Радянській 38-й армії було наказано захистити місто, для того щоб виграти час та забезпечити демонтаж і евакуацію заводів далі на схід. 6-та німецька армія мала задачу опанувати місто, щоб закрити розрив, що збільшувався між 4-ю танковою групою і 17-ю армією. До 20 жовтня німці підійшли до західної околиці міста, і місто було захоплене військами LV-го армійського корпусу до 24 жовтня. До того часу, проте, більша частина промислового обладнання Харкова була евакуйована.

David M. Glantz (2001). Barbarossa: Hitler's invasion of Russia 1941 (1.udg. ed.). Stroud: Tempus. ISBN 075241979X.

Кривошеев, Г. Россия и СССР в войнах XX века. Потери вооруженных сил. Статистическое исследование - "Олма-Пресс", Москва 2001 (сайт "Солдат.ru", 23.2.2009)

Мельников В. M. "Харьков в огне сражений. "Забытый 41-й". - Харьков: СИМ, 2008.

Вохмянин, Валерий Константинович; Подопригора, Александр Иванович. Харьков, 1941-й. Часть 1: У края грозы. - Харьков: Райдер, 2008. - 100 с. - 1000 экз. - ISBN 978-966-8246-92-0

Вохмянин, Валерий Константинович; Подопригора, Александр Иванович. Харьков, 1941-й. Часть 2: Город в огне. - Харьков: Райдер, 2009. - 148 с. - 1000 экз. - ISBN 978-966-96896-7-2

Скоробогатов, Анатолій Васильович Харків у часи німецької окупації (1941-1943). - Харків: Прапор, 2006. - 376 с. - 1000 экз. - ISBN 966-7880-79-6

Валерий Вохмянин. Черный сентябрь 1941-го [Архівовано 23 червня 2013 у Wayback Machine.] (рос.)

Chen, Peter (2004-2007). First Battle of Kharkov. World War II Database. Архів оригіналу за 27 серпня 2013.

First battle of Kharkov [Архівовано 27 березня 2012 у Wayback Machine.]. Retrieved 14-08-2011

Glantz, David M. (2001). Before Stalingrad, Tempus Publishing Ltd. ISBN 0-7524-2692-3

Kharkiv News [Архівовано 23 вересня 2012 у Wayback Machine.]

Kiessling, Hannes (2007-2011). Bericht über die Einnahme von Charkow [Архівовано 30 березня 2012 у Wayback Machine.], 57.Infanterie-Division. Retrieved 14-08-2011

Kirchubel, Robert (2003). Operation Barbarossa 1941: Army Group South, Praeger Publishers. ISBN 0-275-98282-3

Margry, Karel (February 2001). "Kharkov", After The Battle, Issue 112, p. 3-45

Людские потери в самостоятельных фронтовых операциях, проводившихся вне рамок стратегических операций [Архівовано 12 липня 2013 у Wayback Machine.] (рос.)

1. Мельников В. М. "Харьков в огне сражений. „Забытый 41-й"". - Харьков: СИМ, 2008. - С. 35-40, 46-49.

2. Г. Ф. Кривошеев, В. М. Андроников, П. Д. Буриков "Гриф секретности снят: Потери Вооружённых сил СССР в войнах, боевых действиях и военных конфликтах"(недоступная ссылка - история)

3. Вохмянин В. К., Подопригора А. И. "Харьков, 1941-й. Часть 2 Город в огне". - Харьков: Райдер, 2009. - С. 24-26.

# data[].attributes.attachment_link.title
Перша битва за Харків - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Перша битва за Харків - битва в ході операції "Барбаросса" між радянськими військами Південно-Західного фронту та 6-ї армії Вермахту за контроль над містом Харків та Харківським промисловим районом. Радянській 38-й армії було наказано захистити місто, для того щоб виграти час та забезпечити демонтаж і евакуацію заводів далі на схід.

# data[].attributes.location_name
Умань, Черкаська область

# data[].attributes.headline
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.

# data[].attributes.subject
Місця оточення радянських військ у 1941-1942 рр.

# data[].attributes.body
Битва під Уманню — Вікіпедія (wikipedia.org)

# data[].attributes.location_name
Чоп, Закарпатська область

# data[].attributes.headline
Останній звільнений від нацистів населений пункт в Україні

# data[].attributes.subject
Останній звільнений від нацистів населений пункт в Україні

# data[].attributes.body
28 жовтня - 23 листопада 1944 року — облога Чопа. 28 жовтня 1944 року радянські війська підійшли до Чопа. Деякі райони Чопа кілька разів переходили з рук у руки. Зрештою Чоп визволено аж тільки 23 листопада 1944 року.

# data[].attributes.location_name
Півнівка, Луганська область

# data[].attributes.headline
Перший звільнений від нацистів населений пункт в Україні.

# data[].attributes.subject
Перший звільнений від нацистів населений пункт в Україні.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Ніжинська міська рада

# data[].attributes.attachment_link.title
Звільнення Лівобережної України від німецько-фашистських загарбників | Ніжинська міська рада

# data[].attributes.attachment_link.description
Ніжинська міська рада

# data[].attributes.location_name
Бабин яр, Київ

# data[].attributes.headline
Бабин яр, Київ

# data[].attributes.subject
Бабин яр, Київ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Станіслав Цалик

Письменник, краєзнавець

29 вересня 1941-го - 80 років тому - в Бабиному Яру почалися масові розстріли, які тривали протягом двох років. Ця київська місцина, що стала мовчазним свідком злочину нацистської Німеччини та її репресивної машини, перетворилася на один з всесвітніх символів Голокосту.

Як виглядає на практиці німецьке Judenpolitik (політика щодо євреїв), Київ побачив 19 вересня вже за кілька годин після приходу нової влади, коли вояки 75-ї піхотної дивізії почали хапати на вулицях євреїв для розбирання вуличних барикад.

Нова влада давала зрозуміти, що для неї то люди другого сорту.

Невдовзі патрулі вермахту за наказом командира 29-го армійського корпусу влаштували акцію перевірки паспортів на вулицях - євреїв затримували.

Когось одразу розстрілювали неподалік (у спогадах відомого києвознавця Дмитра Малакова згаданий один з таких епізодів біля колони Магдебурзького права), інших, понівечених, ледь живих, відправили до тимчасового табору військовополонених на стадіоні "Зеніт" (нині "Старт"). За кілька днів там налічувалося 1600 євреїв.

Далі, очевидно, мало бути так, як у всіх великих містах, що їх захоплювали армії Гітлера: спочатку реєстрація євреїв, тоді створення гетто, потім вивезення до концтабору, а вже там знищення. І паралельно нагнітання антисемітської істерії, щоб мати підтримку місцевого населення.

У Києві першою ластівкою пропагандистського "промивання мізків" стала велика за обсягом стаття такого собі К. Дніпрова "Моральна інквізиція", що її подала газета "Українське слово" 24 вересня. За автором, в усіх негараздах життя винні виключно євреї.

Але звичний "сценарій" ізоляції євреїв виявився непотрібним, адже того ж дня після 15-ї години почалися вибухи будинків на Хрещатику, влаштовані диверсантами НКВД.

Такого ляпасу загарбники не діставали в жодному іншому великому місті: загибель їхніх військовослужбовців, втрата майна, але і моральна шкода - в населення створювалося враження, ніби окупанти не контролюють ситуацію.

Терміново знадобився цап-відбувайло. У вибухах звинуватили цивільне єврейське населення. І почали готувати каральну "акцію помсти".

Ті злощасні вибухи пришвидшили Бабин Яр, проте не були його причиною. Справжня причина - політика нацистської Німеччини, відповідно до якої всі євреї мали бути знищені. В українських містечках та селах, наприклад, окупанти розстрілювали без будь-якого формального приводу.

25 вересня командувач 6-ї армії генерал-фельдмаршал Вальтер фон Райхенау схвалив ідею "акції відплати". Того ж дня 95-та дивізія наказала своєму протитанковому Дивізіону вжити заходів, щоб жоден єврей не зміг залишити Київ.

26 вересня на нараді в коменданта міста генерал-майора Курта Ебергарда затвердили план каральної акції: основним виконавцем призначили зондеркоманду 4а (близько 150 есесівців), допоміжні функції поклали на 45-й і 303-й батальйони німецької поліції (оточення, патрулювання міста, пошуки й конвоювання втікачів тощо), початок - 29 вересня, місце - Бабин Яр.

Чому саме Бабин Яр?

В другій половині 1990-х виник міф, ніби німці обрали цю місцину тому, що там раніше, в 1937-му, енкаведисти розстрілювали людей. Інший варіант: ніби в 1932-1933 роках там ховали жертв Голодомору.

Ці вигадки, на жаль, і досі кружляють в інтернеті.

Насправді ховали на Лук'янівському кладовищі й Биківні та на Братському кладовищі відповідно.

У Бабиному Яру з початку ХХ ст. аж до середини 1930-х розташовувалися літні військові табори, де курсанти військових училищ і солдати строкової служби тренувались долати перешкоди, атакувати, оборонятись тощо. Тамтешній рельєф був ідеальним для таких навчань.

В 1936-му в Бабиному Яру почали будувати двоярусне стрільбище, де одночасно могли тренуватися до 60 стрільців, а також окреме стрільбище для змагань зі стрільби дрібнокаліберними гвинтівками і бельведер з урядовою ложею. Про це повідомила газета "Більшовик".

А 1940 році міська влада ухвалила рішення № 105/6: "Затвердити під будівництво лижної бази і трампліну територію Бабиного Яру, який раніше використовувався під (військовий) табір і стрільбище".

Завершити будівництво не встигли через початок війни з Німеччиною.

Німці вподобали Бабин Яр з інших причин. По-перше, малонаселена околиця - не буде свідків злочину. По-друге, поруч розташована залізнична станція, тобто правдоподібно виглядатиме легенда, ніби людей збирають для переселення.

По-третє, яр завдовжки 2,5 кілометри і глибиною до 50 метрів - місцина здатна перетворитися на братську могилу для десятків тисяч жертв.

До речі, німці не мали чіткого уявлення, скільки саме євреїв перебувало на той час у Києві.

В донесенні "Про події в СРСР" №97 поліції безпеки та СД від 28 вересня йшлося: "Нібито налічується 150 000 євреїв. Перевірити ці дані поки що неможливо".

Згадана цифра, між іншим, більш-менш відповідає реаліям. У червні 1941-го єврейська громада міста складала близько 235 тис. людей. Частину мобілізували до лав Червоної армії, частина евакуювалася на схід. Всі інші залишилися в Києві.

До них додалися єврейські біженці з західних областей України. Дві останні групи й пішли до Бабиного Яру.

27 вересня виготовили в друкарні Східного фронту дві тисячі листівок - оте сумнозвісне "Наказується всім жидам міста Києва і околиць зібратися в понеділок дня 29 вересня 1941 року до год. 8 ранку...". Великий шрифт російською мовою, трохи менший українською, дрібний німецькою.

Місце збору - сучасна Лук'янівська площа - було позначено так: "при вул. Мельника - Доктерівській (коло кладовища)".

Текст складали люди, геть не знайомі з київською топонімікою: назви вулиць списали, очевидно, з російськомовної карти Києва 1936 року, виданої в Москві - там "Дектяревская" і "Мельника", - але не знали, що то помилкові написи. Правильно: Дéгтярівська і Мельникова. Саме так і казали кияни. До того ж на перетині цих вулиць ніколи не було кладовища.

З донесення начальника поліції безпеки і Служби безпеки (СД) - IV AII-B. №1В/41 g.Rs. від 7 жовтня: "За погодженням з комендантом міста видано заклик всіх євреїв зібратися в понеділок 29 вересня до восьмої години у визначеному місці. Ці заклики були розклеєні членами створеної української міліції по всьому місту".

Листівки зі смертельним наказом з'явилися на стінах будинків 28 вересня.

Наказ не був підписаний - не зрозуміло, хто наказує. Також не пояснили, з якою метою слід "зібратися".

Хоча вимога "забрати з собою документи, гроші, білизну та інше" натякала на те, що кудись везтимуть. Тим більше в російському тексті велено взяти, крім згаданого, ще й "ценные вещи, а также теплую одежду".

Версію про переселення влада підкріпили чутками, які поширила через своїх довірених осіб. З того ж донесення: "Одночасно також усно було повідомлено, що всі євреї Києва переселяються".

Цілий день і вечір в єврейських родинах висували версії. Одні гадали, що переселятимуть кудись неподалік у гетто. Інші міркували радикальніше: відвезуть до Палестини. Хтось вважав, що німці домовилися з Кремлем обміняти євреїв на своїх військовополонених.

Хай там як, у листівках сказано: "Хто не підпорядкується цьому розпорядженню, буде розстріляний".

Ранок 29-го. "На вулицях було незвично багато народу; усі кудись діловито поспішали з речами, - описував Анатолій Кузнєцов у романі-документі "Бабин Яр". - Ті, що від'їжджають, прощалися з сусідами, обіцяли писати, доручали їм квартири, речі, ключі".

Якщо залишали сусідам ключі й просили доглянути за квартирою, то сподівалися повернутися. Передчуття близької смерті в переважної більшості не було.

Людські струмочки з різних вулиць вливалися у великий потік на вул. Артема (нині Січових Стрільців).

"На вулиці Артема вже було суцільне стовпотворіння. Люди з вузлами, з колясками, різні двоколки, підводи, - продовжував Кузнєцов. - Серед вузлів і валіз лежали хворі, гронами сиділи діточки. Немовлят іноді везли по двоє, по троє в одній колясці. Дуже багато було тих, що проводжають: сусіди, друзі, родичі, українці й росіяни, допомагали нести речі, вели хворих, а то й несли їх на запліччі".

Проводжали, зрозуміло, на потяг, а не під кулі.

А щоб легенда про переселення не розвіялася й багатотисячний натовп не здогадався, що на нього очікує, заздалегідь підготовлені люди періодично вигукували: "Швидше! Ешелони чекають! Щойно третій (п'ятий, десятий) відправився!" - ніби вони самі бачили ті потяги як проводжаючі. Майстерна режисура уявної реальності...

Натомість далеко не всі євреї підкорилися німецькому наказові - частина людей залишилися вдома або сховалися. Поліцейські 45-го батальйону обшукували будинки і примусово приводили порушників на Лук'янівку.

Тим часом у Бабиному Яру безперестанно чулися автоматні черги. Есесівську розстрільну команду змінювали щогодини.

Речами загиблих доручили займатися членам української поліції. Їх - дві машини по 20 осіб - привезли з Подолу, де в тамтешній школі розташовувалася казарма. Вони сортували речі, вантажили їх на ваговози.

Вантажівки відвозили речі на вул. Некрасовську в приміщення школи - всі чотири поверхи були забиті тим, що залишилося від розстріляних. На першому поверсі - продукти, на другому - білизна, на третьому - верхній одяг, на четвертому - коштовності (обручки, сережки, годинники тощо).

З донесення начальника поліції безпеки і Служби безпеки 7 жовтня (гриф "Секретна справа Рейху!"): "Гроші, цінні речі, білизна та одяг були зібрані і частково передані націонал-соціалістичній народній добровільній організації для забезпечення фольксдойчів, частково - комісаріату міської управи для роздачі нужденному населенню".

Того дня розстріли тривали до 18-ї години.

Вижити вдалося одиницям

30 вересня до Києва прибула айнзатцкоманда 5, яка приєдналася до зондеркоманди 4а в справі розстрілу євреїв.

Того ж дня комендант міста генерал Курт Ебергард видав наказ керівникам будинків (кербудам) закрити всі порожні квартири й звітувати про їх наявність районним управам, причому єврейські квартири подавати окремим списком.

1 жовтня вийшов наказ №5 коменданта української поліції Андрія Орлика: всі кербуди мають виявити в своїх будинках євреїв, які не пішли до Бабиного Яру, і здати їх "до найближчих районових Комісаріатів та Команди Української поліції м. Києва, по вул. Короленко, 15, другий поверх". За невиконання - смертна кара.

У місті запровадили комендантську годину.

2 жовтня Бабин Яр відвідав райхсфюрер СС Генріх Гіммлер, який ще влітку 1941-го видав наказ про те, що після загарбання Києва всі євреї мають бути знищені. Нині цікавився ходом "гросс-акції", спостерігав за розстрілами, які тривали.

Про кількість жертв повідомив до Берліна начальник поліції безпеки і Служби безпеки 7 жовтня: "У взаємодії зі штабом групи і двома командами полку поліції "Південь" 29 і 30 вересня зондеркоманда 4а стратила 33 731 єврея".

Це без урахування дітей. І тільки протягом двох днів. А ще ж, крім зондеркоманди 4а, в кривавій бійні брала участь айнзатцкоманда 5.

До того ж 30 вересня страти не припинилися. Вони відбувалися щоденно до 3 жовтня ("Єврейська акція тимчасово проводиться до 3.10.41" - це з донесення відділу Абверу 113-ї сухопутної дивізії Вермахту).

І далі регулярні розстріли продовжувалися ще протягом кількох місяців.

Киянка Ірина Хорошунова свідчила в щоденнику, що євреїв, які ховалися і яких спіймали, возили на вантажівках до Бабиного Яру - а невеликі групи вели пішки - ще й у грудні. І навіть пізніше. Приміром, айнзатцкоманда 5 стратила протягом 12-24 січня 1942 року ще 8000 євреїв.

За національною ознакою знищили все єврейське населення Києва. Тільки одиницям вдалося вижити - за чужими чи підробленими документами.

Бабин Яр став місцем найбільшого масового поховання жертв нацизму в Україні.

Масові страти в ньому тривали усі два роки німецької окупації - там знайшли свою смерть полонені червоноармійці, моряки Дніпровського загону Пінської військової флотилії, радянські підпільники, роми (теж за національною ознакою), українці, пацієнти психіатричної лікарні, заручники з-поміж цивільного населення тощо.

Натомість не існує ніяких даних, що когось з членів ОУН, вбитих нацистами в Києві, розстріляли чи поховали саме в Бабиному Яру. Попри встановлений там хрест, йдеться лише про припущення. Навіть щодо Олени Теліги нема жодних документів, які б насправді пов'язували її з убивством чи похованням у Бабиному Яру.

За спогадами її соратників, вона вкоротила собі віку в камері гестапо на Володимирській, 33. За іншою версію, там була розстріляна. Проте в обох випадках місце поховання достеменно невідоме.

Хоча ЗМІ згадують версію про те, що нацисти розстріляли Олену Телігу в Бабиному Яру 22 лютого 1942 року, а днем раніше там стратили Михайла Телігу та поета Івана Рошко-Ірлявського.

Злочин і покарання

Інколи пишуть, ніби кати Бабиного Яру не були покарані. Це не зовсім так.

Вальтер фон Райхенау, генерал-фельдмаршал, командувач 6-ї армії. Схвалив ідею "акції відплати", прямо відповідальний за неї. Помер за чотири місяці після початку кривавої масакри від серцевого нападу.

Курт Ебергард, генерал-майор, міський комендант Києва, віддав наказ про знищення євреїв. Потрапив до американського полону, де вкоротив собі віку в 1947 році.

Фрідріх Єккельн, генерал поліції, обергрупенфюрер СС, вищий керівник СС і поліції рейхскомісаріату "Україна". Один з організаторів "гросс-акції", доповідав Гіммлеру в Києві про її хід. Страчений за вироком радянського військового трибуналу в 1946-му в Ризі.

Пауль Блобель, штандартенфюрер СС, командир зондеркоманди 4а, безпосередньо керував розстрілами в Бабиному Яру восени 1941-го. Повішений за вироком американського військового трибуналу 1951 року в Німеччині.

Куно Каллсен, гауптштурмфюрер СС, заступник командира зондеркоманди 4а, один з керівників бійні в Бабиному Яру. Засуджений до 15 років каторжної в'язниці. Відбув термін повністю, помер 2001 року в Німеччині.

Курт Ханс, гауптштурмфюрер СС, командир частини в зондеркоманді 4а. Під час масових страт у Бабиному Яру керував розстрільними командами. Засуджений до 11 років ув'язнення. Відбув два роки, звільнений за станом здоров'я. Помер 1997-го в Німеччині.

Август Хефнер, оберштурмфюрер СС, командир частини в зондеркоманді 4а, брав участь у розстрілах в Бабиному Яру. Арештований американцями. Засуджений до 9 років ув'язнення, після апеляції - до 8 років. Відбув термін повністю. Помер у Німеччині 1999 року від хвороби Паркінсона.

Август Мейєр, оберштурмбаннфюрер СС, начальник айнзатцкоманди 5. Керував масовими вбивствами в Бабиному Яру восени 1941-го. Наклав на себе руки 1960 року після арешту за звинуваченням у тяжких військових злочинах.

Ваш пристрій не підтримує відтворення мультимедійних файлів

Підпис до відео, Вигляд Бабиного Яру на момент масових розстрілів відновлюють у 3D.

Хочете отримувати головне в месенджер? Підписуйтеся на наш Telegram або Viber!

# data[].attributes.attachment_link.title
Бабин Яр. Що і чому там відбувалось під час німецької окупації - BBC News Україна

# data[].attributes.attachment_link.description
Як нацисти підготували та здійснили страту десятків тисяч євреїв у Бабиному Яру.

# data[].attributes.location_name
Рівне, Рівненська область

# data[].attributes.headline
Центр рейхскомісаріату "Україна"

# data[].attributes.subject
Центр рейхскомісаріату "Україна"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Керівні органи рейхскомісаріату "Україна" перебували у місті Рівне. Очолив його (не випадково) рейхскомісар Еріх Кох. Про нього ходила слава особливо нещадної людини (проявив себе таким будучи гауляйтером Пруссії), і тому була думка, що він - єдиний, хто здатен якнайкраще виконати завдання німецької окупаційної влади в Україні. За споминами сучасників: про що б він не говорив, але обов'язково при цьому згадував про розстріл. 1959 р. його було заарештовано органами влади прорадянської Польщі. Помер у тюрмі 1986 р. у віці 92 роки (В. Косик).

Порівняно з дистриктом "Галичина", структура рейхскомісаріату "Україна" мала певні відмінності. Адміністративно він складався з шести генеральних округів: І) "Волинь" (центр - м. Рівне). До нього входили у передвоєнних межах Рівненська, Волинська, Кам'янець-Подільська області, а також південні райони Брестської і Пінської областей БРСР. 2) "Житомир" (центр - м. Житомир). Сюди були включені Житомирська область, північні райони Вінницької з м. Вінницею і південні райони Подільської області БРСР з м. Мозирем. 3) "Київ" (центр - м. Київ). У цей округ увійшли Київська і Полтавська області. 4) "Миколаїв" (центр - м. Миколаїв). До нього входили Миколаївська (без західних районів) і Кіровоградська області. 5) "Таврія" (центр - м. Мелітополь). До цього округ) було включено лівобережні південні райони Херсонської і Запорізької областей. 6) "Дніпропетровськ" (центр - м. Дніпропетровськ) Цей округ складався з Дніпропетровської і частини Запорізької областей. Територія Криму перебувала під спільним управлінням. Формально вона входила до складу округу "Таврія", проте тут активно діяли органи військової зони управління. Генеральні округи поділялися на 114 округів (крайзгебітів), які включали в себе 434 райони (у межах довоєнних кордонів).

На чолі генеральних округів та найбільших міст України стояли генерал-комісари та штадткомісари. Вони, зазвичай, мали досить високі чини в СС, СА чи займали високі пости в адміністративному апараті Німеччини до свого призначення. Окружну адміністрацію також очолювали комісари (гебіткомісари). Невеликими містами управляли ортскомісари. Персонал цих органів був німецьким, окрім нижчих технічних посад. При окупації України спочатку не було жодних точних інструкцій, за якими той чи інший чиновник мав би керувати окупованими територіями (Б. Єржабкова). Тому більшість новостворених адміністративних округів працювали цілковито самостійно, згідно з уявленнями свого керівника.

Структура адміністративного апарату управління рейхскомісаріату в основному повторювала структуру міністерства Розенберга. Однак дослідники (П. Рекотов) звернули увагу на ту обставину, що найменування деяких підвідділів апарату самі по собі відображали цілеспрямовану настанову на організацію поневолення населення окупованих територій. Наприклад: наявність у структурі єврейського підвідділу, поділ підвідділів юнацького та жіночого на підвідділи німецький, фольксдойче (місцеві німці) та ненімецький свідчили про наміри "законодавців" проводити певну "національну політику". Наявність підвідділів "поселенської політики", "сільськогосподарської колонізації" відображала намір організувати колонізацію окупованої гітлерівцями території та обезземелення місцевого селянства. Те, що фінансовий підвідділ займався питанням монополій, свідчить про намір сприяти проникненню німецьких торговельних та промислових компаній і союзів в українську економіку. Усі інші відділи і підвідділи німецьких окупаційних органів, хоч би як привабливо вони зовні не виглядали, врешті-решт ставили за мету організацію матеріального і морального пригноблення населення окупованої України.

На колишню (радянську) адміністративну структуру насамперед опиралися гітлерівці з організації органів місцевого "самоврядування". Останні обмежувалися селом, громадою (сільською і міською) і районом. Кордони колишніх районів та громад було в основному збережено, бо це влаштовувало окупантів як з адміністративної, так і з господарчої точок зору, а також тому, що населення звикло до них. Важливо зазначити, що гітлерівці також залишили на селі існуючу за радянських часів колгоспно-радгоспну систему. "Наказ про новий аграрний порядок" (5 лютого 1942 р.) А. Розенберга перетворював колгоспи на громадські господарства, а радгоспи - на державні.

Сільські, громадські та районні управління (управи) існували на усій території рейхскомісаріату. На чолі районів стояли начальники районних управ, на чолі громад (міських і сільських) - бургомістри. Під громадою малися на увазі і об'єднання сіл (територія колишньої сільради). Кожне з сіл очолював староста, який призначався бургомістром, він же був і головною опорою органів "місцевого самоврядування". Останні, звичайно, діяли в умовах повної підконтрольності і залежності від німецьких адміністративних і поліцейських окупаційних органів. Як своєрідні органи самоврядування можна трактувати діяльність комітетів самодопомоги, що їх німці не забороняли (В. Шайкан). Вони виникали у великих і маленьких містах України при міських і районних управах.

Начальниками райуправ та бургомістрами призначалися за згодою генерал - та гебітс комісарі в лише "політично надійні" і "активні" прибічники окупантів. Вони повинні були "забезпечувати спокій і безпеку" на території району і громади, турбуватись про очищення її від "ворожих елементів", запобігати актам саботажу і диверсій та іншим виявам ворожнечі щодо окупантів, "організовувати" поставки продуктів до Рейху. Районні та міські управи налічували близько 10 відділів, основними з яких були: відділ загального управління, поліцейського управління, шкіл і культурних закладів, охорони здоров'я, ветеринарний, фінансовий, буду правління, промисловий, пропаганди і забезпечення робочою силою.

До складу рейхскомісаріату були введені командувачі збройними силами, підпорядковані безпосередньо начальникові штабу ОКВ. Командувач був вищим представником збройних сил і здійснював верховну військову владу. Він мав право віддавати розпорядження з усіх питань, які стосувалися забезпечення окупаційного режиму. Стосовно цивільних закладів командувач мав право вимагати проведення заходів, необхідних для виконання військових завдань. Його розпорядження в цій сфері (за П. Рекотовим) повинні виконуватись в першу чергу навіть порівняно з розпорядженнями рейхскомісара. Було налагоджено співробітництво між командувачем вермахту та рейхскомісаром і керівниками СС і поліції, а також відповідно підпорядкованими їм органами. На практиці воно полягало у залученні військових органів до політико-адміністративних примусових заходів окупаційного режиму, до участі у спільних акціях проти населення, в економічному пограбуванні території рейхскомісаріату для постачання вермахту, у примусовій відправці робочої сили до Рейху та інших діях.

Правоохоронні органи | Військове будівництво | Особливості законодавчого процесу та законодавчої техніки | Конституційне законодавство | Особливості цивільно-правового регулювання | Кримінальне законодавство | Кримінально-процесуальне законодавство | Організаційно-правові передумови утворення | Вищі органи державної влади і управління | Організація місцевої влади і самоврядування |

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
рейхскомісаріат "україна" (1941-1944 рр.): адміністративно-політичний устрій

# data[].attributes.attachment_link.title
Рейхскомісаріат ”Україна” (1941-1944 рр.): адміністративно-політичний устрій - реферати та учбові матеріали на um.co.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Рейхскомісаріат ”Україна” (1941-1944 рр.): адміністративно-політичний устрій - реферати та учбові матеріали на освітньому інтернет-порталі um.co.ua

# data[].attributes.location_name
Приватне акціонерне товариство "Новокраматорський машинобудівний завод", вулиця Олекси Тихого, Краматорськ, Донецька область

# data[].attributes.headline
Приватне акціонерне товариство "Новокраматорський машинобудівний завод", вулиця Олекси Тихого, Краматорськ, Донецька область

# data[].attributes.subject
Приватне акціонерне товариство "Новокраматорський машинобудівний завод", вулиця Олекси Тихого, Краматорськ, Донецька область

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Новокраматорський машинобудівний завод, АТ - величезний завод в Україні, розташований в місті Краматорську, Донецька область. Є найбільшим у Європі підприємством одиничного (несерійного) важкого машинобудування. Один із найзначніших світових виробників обладнання для гірничо-металургійної промисловості. Зосереджений на виготовленні неповторних машин і обладнання, одне з найбільших спеціалізованих підприємств України. Завод було відкрито 28 вересня 1934 року, а урочисте закладання майбутнього велетня машинобудування, відбулося восени 1929 року. Першими його будівельниками та фахівцями стали працівники КДМЗ (сучасного СКМЗ). На спорудження нового заводу були направлені найбільш відомі та шановні заводчани. Новий завод потребував тоді понад двадцять тисяч машинобудівників. Основний тягар із забезпечення кадрами НКМЗ, ліг якраз на СКМЗ: десятки робітників, котрі отримали звання майстра в школі праці при Старокраматорському заводі, було переведено на новий завод.

Чисельність працівників НКМЗ станом на 1 січня 2012 - 13 459 робітників.

Виготовляє високопотужне сучасне металургійне обладнання, підіймальні машини для шахт Донбасу, гірничодобувні, збагачувальні й інші машини та механізми. З часу заснування на підприємстві спроєктовано і виготовлено 102 вальцювальних стани, 189 міксерів для зберігання і перевезення чавуну, 45 штампувальних молотів, 20 установок для наплавлення конусів і чаш засипних апаратів доменних печей, 142 преси різного призначення, 17 машин для скочування шлаку з чавуновозних ковшів, 103 горизонтально-ковальські машини, близько 2000 крокувальних екскаваторів, понад 2000 шахтних підіймальних машин, близько 3000 рудо- і вуглемельних млинів, 18 роторних розкривних і добувних комплексів.

Машини і обладнання з маркою "НКМЗ" працюють в 49 країнах світу, зокрема у Японії, Німеччині, Франції, Італії, Канаді.

На заводі працювало понад 13,4 тисяч осіб (станом на березень 2011 року). НКМЗ багато в чому визначає технічний прогрес в машинобудуванні, металургії, енергетиці, автомобіле- і суднобудуванні, хімічній, оборонній і космічній галузях. Перелік виробів весь час оновлюється - протягом останніх років, на 80 %. Як наслідок, 2013 року завод посів 3-е місце у рейтингу підприємств високотехнологічного машинобудування України за рівнем управлінських інновацій.

До 2010 року, завод утримував найбільший у Донецькій області дитячий оздоровчий центр - за зміну, яка тривала зазвичай три тижні, там могло відпочити більше 1000 дітей.

Найбільш відомі очільники - з 1963 по 1972 роки, підприємством керував майбутній прем'єр-міністр України Віталій Масол, а з 1988 року по 2002 рік, директор, генеральний директор, голова правління, президент НКМЗ - Скудар Георгій Маркович, Герой України 1999 року за видатні трудові досягнення (президент Леонід Кучма).

Цікаві дані

Після того, як 1957 року на заводі НКМЗ, побудували два гідравлічні преси зусиллям 75 000 тонн, припинилося світове лідерство США у виробництві важких пресів (з двома 50 000 тонними машинами виготовленими 1955 року й які працюють досі на аерокосмічну промисловість). Перший виріб краматорчан, був призначений для заводу в Самарі, котрий згодом став належати російському філіалу американської Alcoa. Другий був встановлений у Верхній Салді (Російська Федерація) і використовується ВСМПО-АВІСМА, провідним світовим виробником титану та інших спеціальних сплавів. Обидва велетні мають робочий стіл 16000*3500 мм і сягають у висоту 35 метрів, 22 метри з яких знаходяться під підлогою. Поза двома наддержавами з пресового будування (Україною та США), Франція стала третьою країною, яка оснастила себе гідравлічним пресом такої потужності: цей 65 000-тонний гідравлічний прес, який також побудовано у Краматорську - на НКМЗ, був встановлений в Іссуарі 1971 року для виробництва консолей крил надзвукових пасажирських літаків Конкорд. Машина належить Interforge, має 36 метрів у вишину і виробляє складові для Airbus, Boeing, космічної та транспортної промисловості. Попри те, що в КНР, 2013 року побудовано прес потужністю 80 000 тонн, він застосовується зрідка оскільки виявився нетехнологічним, тож вироби НКМЗ і досі залишаються найпотужнішими постійно використовуваними пресами у світі.

Музей історії

Музей історії НКМЗ розташований на 3 поверсі лівого крила Палацу культури НКМЗ (єдиної пам'ятки архітектури у місті).

Його засновано у вересні 1970 року. Починається музей із приймальної зали, де розміщені макети заводської техніки, переважно тієї, яка є гордістю підприємства. Тут виставлено макет "крокувального-драглайн" екскаватора, котрі працюють у багатьох країнах Європи та Азії.

Музей має 8 зал загальною площею 800 кв. м, обійшовши які можна простежити не лише історію "Заводу-заводів" (так часто називають НКМЗ), а й побачити - як разом із підприємством розвивалося і власне, місто Краматорськ. Виставка зали №1 присвячена будівництву заводу. Тут дуже багато чорно-білих світлин, предметів побуту тодішніх часів, бюстів, вивісок - в інших залах, наявні макети найвідоміших машин, виготовлених на підприємстві у різні часи.

Перша продукція

1936, грудень - перша велика машина - закінчено виготовлення найбільшого в Європі слябінгу 1100 для Запоріжсталі.

1938, 1 травня - зданий в експлуатацію виготовлений на НКМЗ Кримський міст через Москву-річку.

1939...1940 - вироблено портальні крани для каналу Москва - Волга, тюбінги для Московського метрополітену.

1941, 10 жовтня - Офіційна зупинка заводу за наказом Державного комітету оборони.

1941, 22 жовтня - Завершено евакуацію заводу. Обладнання та співробітники підприємства перевезені в міста Орськ, Юргу Російської Федерації.

1941, жовтень...1943, вересень - Впродовж окупації завод належав Альфріду Круппу. Продукцію заводу становили круподерні та вози.

Післявоєнний розвиток

1948, листопад - Випущено перший екскаватор.

1957...1961 - Виготовлено найпотужніші у світі преси зусиллям 750 МН (75 000 тонн) для Самарського та Верхньосалдинського металургійних заводів, Російська Федерація.

1960, червень - Завод перейшов на семигодинний робочий день.

1966, 1 вересня - Підприємство перейшло на п'ятиденний робочий тиждень.

1971, 12 серпня - У місті Іссуар запущено виготовлений для Франції гідравлічний штампувальний прес зусиллям 650 МН (65 000 тонн).

1985, квітень - Вперше у світі виготовлено гідропривід з розміром робочого ходу штока гідроциліндрів - 14,8 метри для В'єтнаму.

1986 - Створено неповторний підіймально-установний агрегат для космічного корабля багаторазового використання "Буран".

Після відновлення незалежності України

1993 - Кабінет Міністрів України дозволив приватизацію орендного об'єднання НКМЗ.

1994, 12 січня - Конференція трудящих затвердила Установчий Договір закритого акціонерного товариства, 1 квітня Статут АТ зареєстровано офіційно.

1995 - Прийнято дивізійно-функціональну структуру підприємства, завод поділено на п'ять виробництв.

1999...2001 - Окремо розташований по вул. Леніна (нині Дружби) цех № 20 переведено на терени заводу та перетворено на виробничу ділянку.

2001 - Підприємство викупило 50% + 1 акцію у фізичних власників та передало контрольний пакет дочірній фірмі "Машінвест".

2006 - Дві структурні частини заводу: виробництво серійних машин (ВСМ) та виготовлення товарів народного споживання (ВТНС), перетворені на виробництво валків та енергетичного обладнання (ВВіЕО) та виготовлення металоконструкцій (ВМК).

2007 - НКМЗ викупив у міста 328 га власної території.

2010, липень - На площах термічного цеху № 2 введено в дію 3-й ковальсько-пресовий цех.

2019 - Колектив гідно зустрів 85-річний ювілей заводу: досягнуто збільшення обсягу продажів на 20,8%, випуску товарної продукції на 15,4%, реалізації товарної продукції - на 19,9%. Експорт виготовленої продукції зріс на 13,2%, а середньомісячна заробітна плата склала 16216 грн., що на 39,8% вище за рівень 2018 року.

2020 - За рік на ПрАТ "НКМЗ" вироблено 2846 тонн доменного й сталеплавильного устаткування, наприклад міксер стаціонарний для Маріупольської "Азовсталі" (Україна), конвертер i міксер для закордонних замовників; 1494 тонни металургійного й прокатного устаткування, зокрема стенд підіймально-поворотний для Дніпровського меткомбінату м. Кам'янське (Україна), роликові печі й рольганг стана для чеських замовників, пристрій головного приводу чистових клітей, кристалізатори, стенд складання-розбирання опорних вальців для стану 2500, система охолодження вальців, система змазування чистових клітей, рольганги, моталка, ножиці гідравлічні, завантажувальний пристрій, кулепрокатний стан для закордонних замовників; 16994 тонни виробів для вальцювання замовникам з України та країн ближнього й далекого закордоння; тощо.

2022, 19 липня - Верховна Рада ухвалила рішення передати майно НКМЗ у державну власність, через загрозу захоплення заводу російськими військами, котрі перебувають в 30 кілометрах від міста. Ідеться не про втручання в діяльність приватного підприємства (вибори керівництва, тощо), а про відчуження деякого "обладнання підприємства, котре може бути залучено до оборонно-промислового комплексу" (виготовлення великокаліберних снарядів, складових артилерійських озброєнь - стволів та новітніх вітчизняних комплексів артилерійського озброєння).

2022 - 21 липня в ніч (о 2.30), територію заводу було знову обстріляно ракетами російською армією.

Вартість основних та оборотних засобів заводу перевищує 2 824,17 млн грн., загальний чистий прибуток, який отримало підприємство 2007 року - 461,285 млн грн., за нарощувальним принципом за 2003-2007 рр. - 1 050,385 млн грн.

2010 рік підприємство закінчило з такими показниками:

Чистий прибуток - 460,522 млн грн.

Внутрішні інвестиції - 267 млн грн.

Усього активів - 4,117 млрд грн..

2011 рік:

Чистий прибуток - 169,984 млн грн.

Станом на лютий 2022 року, НКМЗ належить родині віцепрезидента Георгія Скударя, яка володіє 78% акцій заводу. 22% компанії розподілено серед великої кількості міноритаріїв, жодному з яких не належить понад 1%.

Адреса: НКМЗ, 84305, м. Краматорськ 5, Донецької області, Україна Телетайп: 330171 GROM UX; http://www.nkmz.com [Архівовано 3 грудня 2012 у WebCite]

# data[].attributes.attachment_link.title
Новокраматорський машинобудівний завод - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Новокраматорський машинобудівний завод, АТ - величезний завод в Україні, розташований в місті Краматорську, Донецька область. Є найбільшим у Європі підприємством одиничного (несерійного) важкого машинобудування. Один із найзначніших світових виробників обладнання для гірничо-металургійної промисловості. Зосереджений на виготовленні неповторних машин і обладнання, одне з найбільших спеціалізованих підприємств України.

# data[].attributes.location_name
Криворіжсталь, вулиця Криворіжсталі, Кривий Ріг, Дніпропетровська область

# data[].attributes.headline
Криворіжсталь, вулиця Криворіжсталі, Кривий Ріг, Дніпропетровська область

# data[].attributes.subject
Криворіжсталь, вулиця Криворіжсталі, Кривий Ріг, Дніпропетровська область

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Енциклопедія Сучасної України

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"КРИВОРІ́ЖСТАЛЬ" - підприємство чорної металургії, один із перших і найпотужніших металургійних комбінатів в Україні. Розташ. у м. Кривий Ріг Дніпроп. обл.

Засн. 1934 як Криворіз. металург. з-д (буд-во розпочато 1931), від 1983 - Криворіз. металург. комбінат, від 2004 - Криворіз. гірн.-металург. комбінат, від 2005 - "Міттал Стіл Кривий Ріг" у складі компанії "Міттал Стіл", від 2007 - "Арселор Міттал Кривий Ріг" у складі корпорації "Арселор Міттал". У серпні 1934 виплавлено перший чавун на домен. печі № 1 "Комсомолка", у травні 1935 уведено в дію доменну піч № 2, у лютому 1939 - № 3. 20 серпня 1939 випустив перші тонни сталі найпотужніший на той час в СРСР і Європі бесемерів. цех. До поч. 1940 виплавлено 2,7 млн т чавуну, на підпр-ві працювали вже 5105 працівників.

Під час 2-ї світ. війни з-д повністю зруйновано. У березні 1949 була відкрита перша домна. Відтоді підпр-во почало швидко розвиватися, зокрема у серпні 1956 введено в експлуатацію. безперерв. дрібносорт. стан 250-1, у 1957 - блюмінг 1250.1, безперерв. 4-ниточ. проволоч. стан, у березні 1958 - першу чергу стану блюмінга 1150, наприкінці грудня 1960 - 600-тонну мартенів. піч № 1, у 1964 - блюмінг 1300.2, 30 грудня 1974 - найпотужнішу на той час доменну піч № 9 об'ємом 5 тис. м. 1996 розпочато реконструкцію комбінату, до складу "К." введено Новокриворіз. гірн.-збагачув. комбінат та створ. АПК. Наступ. року структур. підрозділом став Криворізький коксохімічний завод.

2000 комбінат почав працювати рентабельно. 2001 організовано шахтоупр. ім. Кірова з підзем. видобутку руди. У серпні 2008 введено в дію доменну піч № 8 об'ємом 7 тис. м. 2011 побудовано першу машину безперерв. литва сталевих заготовок проект. потуж. 1,2 млн т щороку.

2012 вироблено 5,5 млн т металопрокату та 6,4 млн т сталі. Продукцію експортує у 59 країн світу, зокрема в країни Азії (40 %) та Африки (10 %), Індію (7 %), РФ (7 %). Нагородж. орденом Трудового Червоного Прапора (1939). Соц. сфера: Палац культури, 3 дит. оздоров. табори, санаторій-профілакторій, 2 пансіонати на Чорному та Азов. морях, 5 баз відпочинку. Кількість працівників (2012) - 32 479 осіб. Перший дир. - Я. Вєснік (1934-37), від 2012 - А. Поляков.

Літ.: Криворожский металл: Очерк истории завода. Дн., 1964; Мельник О. О. Маловідомі факти будівництва "Криворіжсталі". Кривий Ріг, 2005.

О. О. Мельник

Рекомендована література

1. Криворожский металл: Очерк истории завода. Дн., 1964;

2. Мельник О. О. Маловідомі факти будівництва "Криворіжсталі". Кривий Ріг, 2005.

Фотоілюстрації

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
О. О. Мельник

# data[].attributes.attachment_link.title
Криворіжсталь

# data[].attributes.attachment_link.description
"КРИВОРІ́ЖСТАЛЬ" - підприємство чорної металур­гії, один із перших і найпотужніших металургійних комбінатів в Україні. Розташ. у м. Кривий Ріг Дніпроп. обл. Засн. 1934 як Кри­воріз. металург. з-д (буд-во роз­почато 1931), від 1983 - Криворіз. металург. комбінат, від 2004 - Криворіз. гірн.-ме­талург.

# data[].attributes.location_name
ПАТ, Запоріжсталь, Запоріжжя, Запорізька область

# data[].attributes.headline
ПАТ, Запоріжсталь, Запоріжжя, Запорізька область

# data[].attributes.subject
ПАТ, Запоріжсталь, Запоріжжя, Запорізька область

# data[].attributes.attachment_link.title
ІСТОРІЯ | ПАТ "Запоріжсталь"

# data[].attributes.attachment_link.description
ІСТОРІЯ 1929 - 1940 1941-1952 1952-1990 1991-2011 2012-2015 У травні 1929 року уряд країни приймає рішення про будівництво в Запоріжжі великого промислового комплексу чорної і кольорової металургії. Головним стає споруда Дніпровського промислового комбінату, куди спочатку входив завод листових сталей - сучасний ПАТ "Запоріжсталь". Будівництво "Запоріжсталі" стартує в січні 1931 року.

# data[].attributes.location_name
Азовсталь, Маріуполь, Донецька область

# data[].attributes.headline
Азовсталь, Маріуполь, Донецька область

# data[].attributes.subject
Азовсталь, Маріуполь, Донецька область

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Швецова Алевтина

# data[].attributes.attachment_link.title
Азовсталь: історія легендарного комбінату - Донбас24

# data[].attributes.attachment_link.description
12 серпня 2022 року виповнюється 89 років комбінату «Азовсталь». Про його історію, сьогодення та цікаві факти з літопису підприємства читайте у матеріалі Донбас24.

# data[].attributes.location_name
Тракторний завод, Харків, Харківська область

# data[].attributes.headline
Тракторний завод, Харків, Харківська область

# data[].attributes.subject
Тракторний завод, Харків, Харківська область

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Справжня Варта. Харків

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
6 січня 2017 року, стало відомо, що група DCH (компанія-власник заводу), приступає до запуску ХТЗ. Президент DCH Олександр Ярославський відзначив, що відновлення роботи заводу і запуск виробництва в такі стислі терміни стали можливими завдяки активній участі Президента України Петра Порошенка і губернатора Харківської області Юлії Світличної.

Історія Харківського тракторного заводу почалася в 1930 році - саме тоді розпочали його будівництво, яке завершилося через рік.

Уже в жовтні 1931 року завод почав випуск колісного трактора СХТЗ 15/30, який був оснащений гасовим двигуном потужністю 30 к.с. і розвивав швидкість до 7,4 км / год. До речі, саме ця модель була найбільш популярною в СРСР в 1930-1940 роках.

Цікавим є той факт, що до кінця першої п'ятирічки (1932 рік) завод випустив більше ніж 17000 тракторів. Через 3 роки (в 1935) з конвеєра зійшов 100-тисячний трактор, а ще через рік - уже 150-тисячний!

У 1937 році ХТЗ почав серійний випуск гусеничного трактора СХТЗ-НАТІ. І якщо в основі СХТЗ 15/30 була конструкція американських розробників, то СХТЗ-НАТІ був першим трактором масового виробництва з конструкцією вітчизняної розробки.

У 1941 році, через наближення лінії фронту до Харкова, було прийнято рішення про евакуацію ХТЗ в м.Рубцовськ Алтайського краю, де вже в серпні 1942 року починається випуск АСХТЗ-НАТІ. Назад до Харкова ХТЗ повернувся ще через рік. У 1943 році почалося відновлення зруйнованих будівель заводу, а в кінці 1944 року - знову запущено виробництво.

До речі, відомо, що Харківський тракторний завод під час війни випускав навіть танки! Хоча, якщо бути точнішим, то модель ХТЗ-16 належала до категорії "легких танків" і, по суті, була звичайним сільськогосподарським гусеничним трактором, який був обшитий листами броні і мав на борту гарматне і кулеметне озброєння.

У період з 1949 по 1982 рік на Харківському тракторному заводі було випущено близько 10 нових моделей тракторів, а загальна чисельність створених на заводі машин перевищила 2 000 000! Відомо, що максимальна продуктивність заводу була досягнута в 80-ті, коли випуск продукції становив до 70 тисяч тракторів на рік. Ви тільки уявіть це кількість! Якщо порахувати умовно і розділити загальну кількість тракторів на кількість днів у році, то кількість випущених машин знаходилося на рівні 191 в день! З огляду на особливості і технології тих часів, це просто фантастична цифра.

На жаль, криза 90-х істотно послабила ХТЗ і відкрила для нього нову, далеко не найкращу, сторінку історії. Але, навіть незважаючи на труднощі, завод продовжує свою роботу і, навіть, починає виробництво нових моделей тракторів.

У 2001 році, вперше за 70 років, на Харківському тракторному заводі, через відсутність фінансових коштів, були припинені виробництво та збірка сільгосптехніки. Однак, після нетривалого простою, робота заводу була відновлена.

У період з 2002 по 2007 рік на ХТЗ випускалися трактори ХТЗ-17221 та ХТЗ-17222, модернізовані машини серії Т-150, колісні пахотно-просапні ХТЗ-16131, гусеничні ХТЗ-181, машини для фермерів ХТЗ-3510 фронтальні навантажувачі ХТЗ 156. Крім того, в 2007 році Харківський тракторний завод представив громадськості нову розробку - демонстраційний зразок першого бульдозера українського виробництва ТС-10.

Економічна криза в Україні в 2008 році ще більше погіршила становище заводу, який був змушений піти на те, щоб спочатку відмовитися від виробництва бронетехніки, а потім і скоротити робочий тиждень через неможливість виплачувати заробітну плату співробітникам. У 2009 році виробництво на ХТЗ було зупинено на 2 місяці через відсутність замовлень.

Після 2010 року розпочинається повільний вихід із застою. Завод налагоджує співпрацю з китайськими компаніями, закуповуючи у них необхідні комплектуючі для своєї продукції. До речі, модель ХТЗ 2410 (розроблена в 2013 році) оснащена двигуном потужністю близько 25 л.с. саме китайського виробництва.

Примітно, що в 2014 році Харківський тракторний завод став єдиним промисловим підприємством України, яке завершило звітний рік з прибутком, хоча в цілому ВВП країни за той період скоротився на 17%.

У 2016 році керівництво ХТЗ було змушене в черговий раз зупинити роботу підприємства в зв'язку з необхідністю стабілізації фінансового становища. Ситуація була настільки складною, що через неможливість виплати заробітної плати довелося звільнити співробітників заводу. З офіційних джерел відомо, що станом на березень 2016 року збитки ХТЗ перевищили 200 млн гривень. Ясна річ, що в таких умовах говорити не тільки про відновлення роботи заводу, а й про те, чи буде він взагалі працювати, - було неможливо.

Однак, зміни на краще, на щастя, не змусили себе довго чекати. В результаті спільної роботи власників й інвесторів ХТЗ, за підтримки Президента України та глави ХОДА Юлії Світличної запуск заводу став реальністю. Навряд чи потрібно говорити, що це - визначна подія для Харкова та харків'ян. Відновлення Харківського тракторного заводу надзвичайно важливе, як мінімум, з двох причин. По-перше, це відновлення сотень і тисяч робочих місць. А по-друге, це радісна для жителів міста новина, що справжня візитівка Харкова знову в строю. Це означає, що місто, разом з усією Харківською областю, немов танк продовжує рухатися вперед, повертаючи горизонти колишньої слави.

Логічним завершенням кулуарної кропіткої роботи спрямованої на підготовку до відновлення роботи заводу став пост Юлії Світличної в Facebook від 5 січня:

"З завтрашнього дня відновлює роботу ХТЗ. Ситуація з підприємством була непроста, але після особистого втручання в це питання Президента України вона вирішена. Підприємство починає роботу. Відновлення промислового виробництва на Харківщині - наш пріорітет. Впевнена, что новий власник підприємства виконає усі гарантії як перед державою, так і перед трудовим колективом".

6 січня 2017 року, як я вже писав, на самому початку публікації, офіційно стало відомо про те, що Харківський транспортний завод відновив свою роботу

PS: До речі, кому цікаво дізнатися більше про ХТЗ, пропоную подивитися промо-ролик заводу.

# data[].attributes.attachment_link.title
Харківський тракторний завод. Друге народження легенди | Справжня Варта

# data[].attributes.attachment_link.description
6 січня 2017 року, стало відомо, що група DCH (компанія-власник заводу), приступає до запуску ХТЗ. Президент DCH Олександр Ярославський відзначив, що відновлення роботи заводу і запуск виробництва в такі стислі терміни стали можливими завдяки активній участі Президента України Петра Порошенка і губернатора Харківської області Юлії Світличної.

# data[].attributes.location_name
ДніпроГЕС, Запоріжжя, Запорізька область

# data[].attributes.headline
ДніпроГЕС, Запоріжжя, Запорізька область

# data[].attributes.subject
ДніпроГЕС, Запоріжжя, Запорізька область