# data[].attributes.body
Nasul (lat.nasus) în anatomie înseamnă un organ al vertebratelor care este compus din orificiul nărilor și cavitatea nazală.

La om ca și la celelalte mamifere, nasul este situat în centrul feței sau în vârful botului, după cavitatea nazală urmând faringele unde se întâlnește calea respiratorie cu calea digestivă.

Din punct de vedere anatomic nasul aparține de partea externă a căilor respiratorii.

Orificiul nărilor (nares) se continuă cu două cavități nazale (cavum nasi), acestea fiind despărțite de septumul nazal (septum nasi),

Aceste cavități sunt, la rândul lor, împărțite în trei prin:

Concha nasalis superior, la animale Concha nasalis dorsalis;

Concha nasalis media;

Concha nasalis inferior, la animale Concha nasalis ventralis.

Între pereții despărțitori amintiți mai sus se află trei căi sau canale (meaturi nazale):

Meatus nasi superior, la animale: Meatus nasi dorsalis aici se află organul mirosului (Organum olfactus);

Meatus nasi medius legat de sinusul nazal Sinus paranasales;

Meatus nasi inferior, la animale Meatus nasi ventralis este singurul canal care conduce aerul inspirat prin deschiderea choanelor nazale în faringe, de aceea este numit calea respiratorie.

La balenă nasul ocupă partea superioară a capului, iar la elefant nasul s-a transformat într-un organ lung, musculos (trompă) cu posibilitate de pipăire și apucare de obiecte.
Simțul mirosului și cel al gustului pot fi afectate sub acțiunea unor factori de risc, dacă nu sunt respectate anumite reguli de igienă. Bunaoară, consumul frecvent de alimente fierbinți duce la distrugerea papilelor gustative.

funcția respiratorie, prin nas se inspiră și expiră aerul necesar respirației, nasul având și un rol de filtrare a impurităților din curentul de aer inspirat prin perișorii și mucoasa nazală umedă.
La om prin inspirație sunt folosite nările alternativ (la un interval de 20 -30 de minute), astfel există posibilitatea de regenerare a mucoasei nazale.

funcția mirosului este îndeplinit de Regio olfactoria din nas.Fosele comunica cu exteriorul prin nari si cu faringele prin coane.Este captusit cu mucoasa nazala prevazuta cu perisori si glande ce secreta mucus.

# data[].attributes.body
Urechea este organul de auz al vertebratelor, la mamifere fiind și organ de simț al echilibrului. Termenul se poate referi la întreg sistemul responsabil pentru colectarea și procesarea primitivă a sunetului (începutul sistemului auditiv), sau doar la partea vizibilă a acestuia. Nu toate animalele au urechi în aceeași zonă a corpului.
Mamiferele, inclusiv omul, au două urechi, dispuse pe fiecare parte a capului.

Urechea externă este partea externă a urechii. Partea vizibilă a urechii, numită pavilion sau concă auriculară, captează undele sonore din aer și le transmite prin canalul auditiv spre urechea interioară. Multe mamifere pot să-și miște pavilionul pentru a-și concentra auzul într-o anumită direcție, la fel cum fac cu ochii. Oamenii și-au pierdut această abilitate. Trecând prin canalul auditiv, undele sonore pun în mișcare membrana timpanică aflată pe intrarea urechii medii.
Urechea medie este delimitată spre exterior de membrana timpanică. În cavitatea acesteia se află trei oscioare, fiecare dintre ele cu o formă caracteristică (ciocănaș, nicovală, scăriță).
Mamiferele sunt unicele ființe care au trei oase în ureche. Nicovala (incus) și scărița (stapes) provin din oasele maxilarului, și permit o detecție mai delicată a sunetului.
Vibrațiile membranei timpanice se transmit mai întâi la ciocănaș, apoi la nicovală și scăriță, iar de acolo la fereastra ovală, situată la limita dintre urechea medie și cea internă.
Oscioarele transmit vibrațiile prin membrana ferestrei ovale în fluidul din urechea interioară.
Urechea medie este cavernoasă. Dacă animalul ajunge într-un mediu cu altitudine ridicată, sau sare în apă, se va stabili o diferență de presiune între urechea medie și mediul înconjurător. Această presiune expune timpanul la riscul de a se sparge dacă nu este depresurizat. Acesta este unul dintre rolurile trompei lui Eustachio, prin intermediul căreia urechea medie comunică cu cavitatea nazală (faringe).
Urechea internă cuprinde atât organul de auz (cochilia sau melcul), cât și aparatul vestibular, un organ de echilibru format din trei canale semicirculare și vestibul.
Cochilia este o cavitate umplută cu endolimfă, un lichid fluid care primește undele sonore transmise din aer prin urechea externă și medie. Cochilia are o formă spiralată și conține membrana bazilară, a cărei rezonanță este diferită pe lungimea sa, depinzând de frecvența undelor sonore. La suprafața membranei bazilare se află un strat celular cunoscut sub numele de organul lui Corti, care este format din celule senzoriale (cili). Vibrațiile care trec prin canalul cochiliar pun în mișcare membrana bazală și cea tectorială, care vor acționa asupra cililor (celule senzoriale). Din aceste celule vor porni semnalele către creier, unde acestea din urmă vor fi transformate în senzații auditive.

# data[].attributes.body
Limba (lat.: Lingua, grec.: Glossa) este un organ musculos, acoperit de mucoasă, foarte mobil, cu sensibilitate tactilă mare, aflat în cavitatea bucală a tetrapodelor. Are rol în prehensiunea alimentelor, în masticație, deglutiție. Prin faptul că este dotată cu un tip special de chemoreceptori (papile gustative), este considerată "organul simțului gustativ", dar are un rol important și în olfacție. La primate are rol și în fonație.artea dorsală a limbii Dorsum linguae este ușor bombată, partea anterioară fiind liberă cu un șanț median Septum linguae fiind locul de inserție a mușchilor limbii (care sunt bogat vascularizați și inervați), în partea posterioară mucoasa limbii prezintă deschiderea glandelor salivare, partea ventrală (inferioară), median este legat de planșeul cavității bucale prin frâul limbii (Frenulum linguae), astfel încât numai vârful limbii este liber.
Baza limbii (Radix linguae) este prin mușchi și ligamente fixat de laringe.Mucoasa dezvoltată care acoperă limba este continuarea mucoasei cavității bucale pe care se află papilele linguale (Papillae linguales), prelungiri cu forme diferite Papillae filiformes, Papillae conicae, Papillae lentiformes cu rol mecanic (la rumegătoare aceste papile sunt acoperite cu strat cornos ceea ce determină aspectul aspru al limbii),
Papilele gustative (Papillae gustatoriae) ce au forma de ciupercă (Papillae fungiformes) care sunt terminațiile nervilor glosofaringian și facial au rol senzitiv: tactil, termic și gustativ.
Pe marginea limbii se află papilele Papillae vallatae ce sunt înconjurate de un brâu de glande salivare, pe când Papillae foliatae (papilele lamelare) dezvoltate la cabaline, nu sunt prezente la toate mamiferele.
Mucoasa limbii conține mai ales la baza limbii numeroase glande salivare.
Limba este împărțită in mai multe arii gustative: vârful limbii este cel mai sensibil la dulce si la sărat, marginile laterale sunt mai sensibile la gustul acru, iar parte din spate percepe cel mai bine gustul amar. Aceste diferențe nu sunt însă absolute, majoritatea papilelor gustative putând răspunde la doua sau trei, iar uneori la toate cele patru senzații gustative.

# data[].attributes.body
Ochiul este un organ a cărui principală funcție este cea de a detecta lumina. Se compune dintr-un sistem sensibil la schimbările de lumină, capabil să le transforme în impulsuri nervoase.
Ochii compuși se găsesc la artropode (insecte și animale similare) și sunt formați din mai mulți ochi simpli care permit formarea unei vederi panoramice în mozaic.
La majoritatea vertebratelor și câteva moluște, ochiul funcționează prin proiectarea imaginilor pe o retină sensibilă la lumină, de unde se transmite un semnal spre encefal prin intermediul nervului optic. Ochiul are o formă sferică, este umplut cu o substanță transparentă, gelationoasă numită umoare vitroasă, are o lentilă de focalizare numită cristalin și, adeseori, un mușchi numit iris, care reglează cantitatea de lumină care intră.

# data[].attributes.body
La om rinichiul este așezat retroperitoneal de o parte și alta a coloanei vertebrale, sub diafragmă, apărat de un strat de grăsime (adipos).
Forma lor este asemănătoare bobului de fasole, având lungimea de 10 - 12 cm, o lățime de 5 - 6 cm, grosimea de 3 - 5 cm și o greutate de 120 - 200 grame.
Ambii rinichi sunt înveliți într-o capsulă (Capsula fibrosa), și împreună cu glandele suprarenale sunt învelite într-un țesut gras (Capsula adiposa).
Această capsulă adipoasă care căptușește rinichii, este mai groasă în regiunea spatelui, rinichii fiind susținuți de o fascie în formă de sac deschis spre abdomen, rinichii și suprarenalele fiind în contact cu organele din abdomen.
Astfel rinichiul stâng vine în contact cu stomacul, splina, pancreasul, și colonul descendent, pe când rinichiul drept este în contact mai ales cu ficatul, colonul ascendent și duodenul.
Din cauza spațiului redus pe partea dreaptă rinichiul drept este mai coborât decât cel stâng.
Fiecare rinichi este irigat separat cu sânge de arterele renale ce provin din aorta descendentă (abdominală), iar venele renale (Vena renalis) transportă sângele de la rinichi la vena cavă inferioară.
Urina este eliminată prin două uretere în vezica urinară și apoi prin uretra în exterior.

# data[].attributes.body
Plămânul este alcătuit dintr-un sistem de canale rezultat din ramificarea bronhiilor principale care poartă denumirea de arborele bronșic si un sistem de saci în care se află arborele bronșic și care sunt denumiți lobuli pulmonari. Arborele bronșic este totalitatea ramificațiilor intrapulmonare ale bronhiei principale și anume: Bronhie principală => bronhii lobare => bronhii segmentare => bronhiole preterminale => bronhiole terminale => bronhiole respiratorii => ducte alveolare => saci alveolari => alveole pulmonare. Bronhiile intrapulmonare au formă cilindrică regulată, peretele lor fiind format dintr-o tunică fibro-cartilaginoasă musculară și mucoasă. Pe măsură ce bronhiile se ramifică, fibrele musculare netede devin din ce în ce mai numeroase astfel încât bronhiolele respiratorii și terminale sunt lipite de tunica fibro-cartilaginoasă. Arborele bronșic poate prezenta dilatații patologice în care se poate strânge puroi sau secreții. Lobul pulmonar Continuă ultimele ramificații ale arborelui bronșic și reprezintă unitatea morfologică și funcțională a plămânului la nivelul căruia se realizează schimbul de gaze. Are forma unei piramide cu baza spre exteriorul plămânului și vârful spre bronhiola respiratorie. Lobul pulmonar este constituit din bronhiole respiratorii,canale alveolare și alveole pulmonare, acestora li se adaugă vase de sânge, limfatice și fibre nervoase.
Alveola pulmonară : peretele alveolar este format dintr-un epiteliu sub care se găsește o bogată rețea capilară la nivelul acesteia au loc schimburile gazoase. Mai mulți lobuli formează segmente pulmonare.

# data[].attributes.body
Hipofiza (latină: hypophysis) sau glanda pituitară (latină: glandula pituitaria) este o glandă endocrină nepereche cu structură complexă și cu funcții, de asemenea, multiple și complexe. Hipofiza are mărimea unui bob de fasole, cu masa de 0,5–0,8 g. Diametrul transversal are 12–15 mm, cel sagital 10–12 mm, iar cel vertical 5–8 mm.[2] Hipofiza este situată în fosa hipofizară a șeii turcești a osului sfenoid, pe fața inferioară a encefalului, înaintea tuberculilor mamilari și înapoia chiasmei optice. Ea este acoperită de o formațiune a durei mater – diafragmul șeii, înzestrat cu un mic orificiu prin care trece infundibulul ce unește hipofiza cu tuber cinereum.[3]

Din punct de vedere fiziologic, glanda hipofiză este împărțită în două porțiuni distincte: hipofiza anterioară, denumită și adenohipofiză și hipofiza posterioară, denumită și neurohipofiză. Hipofiza anterioară secretă șase hormoni foarte importanți și mulți alții mai puțin importanți, iar hipofiza posterioară secretă doi hormoni importanți.[4]

# data[].attributes.body
Glandele suprarenale, numite și adrenale, sunt glande cu secreție internă (aparțin sistemului endocrin), situate la mamifere la polul superior al celor doi rinichi, „ca o căciulă”. Ca activitate, suprarenalele sunt importante prin secretarea hormonilor corticosteroizi și catecolaminelor (adrenalină și noradrenalină), fiind responsabile de reglarea stărilor de stres, a rezistenței la infecții și substanțe antigenice, a metabolismului și a sexualității (echilibrul dintre hormonii androgeni, masculini și estrogeni, feminini determină sexul animalului, ca aspect și ca activitate sexuală).

# data[].attributes.body
Creierul sau encefalul reprezintă partea sistemului nervos central aflată în interiorul craniului. El controlează numeroase funcții ale organismului precum bătăile inimii, mersul, generarea de gânduri și emoții. Creierul la animalele vertebrate este protejat de cutia craniană, fiind căptușit cu o membrană (meninge).
Într-un creier uman există între 85 și 100 miliarde de neuroni, fiecare dintre ei având cam 10.000 de conexiuni.

Creierul este format din trei părți principale: anterioară, medie și posterioară.
Encefalul cuprinde:

trunchiul cerebral - aici își au originea 10 din cei 12 nervi cranieni, este sediul unor reflexe somatice și vegetative.

cerebelul - extirparea sa generează astenie, astazie și atonie, care sunt atenuate ulterior prin compensare corticală.

diencefalul - cuprinde talamusul, metatalamusul, subtalamusul, epitalamusul și hipotalamusul.

emisferele cerebrale - reprezintă cea mai mare parte a sistemului nervos central.[3]

# data[].attributes.body
Aparatul digestiv (digestia) are loc intr-un tub lung de 9m, incepe cu cavitatea bucala (pe aici intra hrana) si se termina cu rectul (pe aici se indeparteaza substantele neasimilate). Partile principale sunt: cavitatea bucala, faringele, esofagul, stomacul si intestinele. Gura, prima portiune a tubului se afla in cavitatea bucala. Aici au loc cele mai importante subprocese ale digestiei, incepând cu descompunerea moleculelor mari in molecule mai mici, dizolvabile.

# data[].attributes.body
Doctorii efectuează intervenții chirurgicale cu acordul pacientului. Unii pacienți sunt capabili să dea consimțământ mai bine informat decât alții. Populațiile cum ar fi persoanele încarcerate, persoanele care trăiesc cu demență, persoanele incompetente din punct de vedere mental, persoanele supuse coerciției și alte persoane care nu sunt capabile să ia decizii cu aceeași autoritate ca un pacient tipic au nevoi speciale atunci când iau decizii privind asistența medicală personală, interventie chirurgicala.

# data[].attributes.body
Adulții în vârstă au o stare fizică foarte variată. Persoanele în vârste fragile prezintă un risc semnificativ de complicații post-chirurgicale și necesitatea unei îngrijiri extinse. Evaluarea pacienților în vârstă înainte de intervenția chirurgicală opțională poate prezice cu exactitate traiectoriile de recuperare ale pacienților [1]. O scară de fragilitate utilizează cinci elemente: pierderea neintenționată în greutate, slăbiciune musculară, epuizare, activitate fizică scăzută și viteză redusă de mers. O persoană sănătoasă scor 0; o persoană foarte fragilă scor 5. Comparativ cu persoanele în vârstă nesatisfăcătoare, persoanele cu scoruri de fragilitate intermediare (2 sau 3) au de două ori mai multe șanse de a avea complicații post-chirurgicale, petrec 50% mai mult timp în spital și sunt de trei ori mai susceptibile.[1]

# data[].attributes.body
Inimile peștilor sunt bicamerale: un atriu și un ventricul. La pești, sistemul este format dintr-un singur circuit. Sângele trece prin branhii, apoi în organism, iar apoi ajunge la inimă. Inima este unicul mușchi care se contractă ritmic, pe tot parcursul vieții.

Amfibienii și reptilele (exceptând crocodilii) au inimă tricamerală, în care sângele oxigenat de la plămâni și cel neoxigenat din organism intră prin atrii separate, și este trimis prin valva spirală către vasul de sânge corespunzător - aorta pentru cel oxigenat și artera pulmonară pentru cel neoxigenat. Valva spirală este esențială pentru a reduce gradul de amestecare a celor două tipuri de sânge, permițând astfel animalului o rată metabolică mai înaltă, o activitate mai intensă decât altfel.

Crocodilii, păsările și mamiferele dețin inimi cu patru camere complet separate. Există astfel două „pompe”, una pentru atrii și una pentru ventricule. Se consideră că inima tetracamerală a păsărilor a evoluat independent de cea a mamiferelor.

# data[].attributes.body
Anatomia (ana=prin și tomein=tăiere) este[1][2] o ramură a biologiei morfologice care studiază forma și structura organismelor, ca și ale părților lor componente. În mod curent, termenul are mai ales o conotație medicală deși metodele anatomiei sunt aplicabile pentru orice organism pluricelular (inclusiv animale, plante, unele ciuperci). Studiul anatomiei este strâns legat de cel al fiziologiei, iar cu timpul (mai ales în secolul XX) din anatomie s-au desprins discipline complementare: histologia, embriologia, biologia celulară.