# data[].attributes.headline
10 геніальних художників

# data[].attributes.subject
10 геніальних художників

# data[].attributes.headline
Картини художників

# data[].attributes.subject
Картини художників

# data[].attributes.headline
Українка,що вразила Пікассо

# data[].attributes.subject
Українка,що вразила Пікассо

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Українка, що вразила Пікассо: неймовірна історія художниці Катерини Білокур

# data[].attributes.headline
Музеї, де можна побачити  картини українських художників

# data[].attributes.subject
Музеї, де можна побачити  картини українських художників

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
За 4-5 років в Україні буде створено музей сучасного мистецтва національного масштабу, який акумулюватиме роботи найвидатніших українських митців сучасності. Такими планами нещодавно поділився міністр культури, молоді та спорту Володимир Бородянський. На його думку, питання створення такого музею вже давно на часі, оскільки сьогодні для експонування робіт сучасних українських художників не вистачає музейних площ. Де ж саме сьогодні можна познайомитися з творчістю таких класиків сучасності, як Іван Марчук, Олександр Ройтбурд та Анатолій Криволап, поки національний музей існує лише у планах? Zruchno.Travel пропонує добірку прогресивних артмайданчиків України.

Музей сучасного мистецтва України
Відкриває добірку перший в Україні приватний музей сучасного мистецтва, заснований відомим бізнесменом і меценатом Сергієм Цюпко на основі власної колекції, яку він почав збирати понад 20 років тому. Сьогодні це майже 6000 творів українського живопису, графіки, скульптури та декоративно-ужиткового мистецтва XX-XXI століть на трьох виставкових просторах. Нині це єдиний в Україні музей, де зберігаються твори багатьох представників різних мистецьких шкіл і напрямів усіх регіонів України від 1930-х років ХХ століття до сьогодення. Зокрема можна побачити роботи Івана Марчука, Бориса Михайлова та Олександра Ройтбурда.

А завітавши у зали музею до 9 лютого 2020 року, ви матимете змогу побачити твори митців, які долучилися до історії становлення "Галереї 36" на Андріївському узвозі: Олексія Власова, Ніни Денисової, Лесі Довженко, Миколи Мазура, Олександра Міловзорова та інших.

Де: Київ, вулиця Кирилівська, 41
Вартість квитків: вхід вільний, добровільні пожертви вітаються
Фото: facebook.com/modernmuseumorgua
Заснований бізнесменом Віктором Пінчуком арт-центр на Бессарабці у Києві є одним з найбільших і найдинамічніших приватних музеїв сучасного мистецтва в Центральній і Східній Європі. На шести поверхах розмістилися виставкові зали, бібліотека, освітня кімната, книжковий магазин, зал video-lounge та кафе. Сьогодні PinchukArtCentre є міжнародним хабом сучасного мистецтва, що розвиває українську арт-сцену. Його програма виставок досліджує національну ідентичність у контексті світової культури. Він інвестує в майбутнє покоління, надаючи премії молодим художникам.

Зокрема, з 9 лютого 2020 року тут розпочнеться виставка номінантів премії PinchukArtCentre 2020 - загальнонаціональної премії, яка присуджується українським художникам у віці до 35 років. Шорт-лист був сформований відбірковою комісією з більш, ніж 1100 заявок від митців з усіх регіонів України та інших країн світу. Багатьох з них об'єднують активні рефлексії про соціальну проблематику та критика архаїчних владних структур.

Де: Київ, вулиця Велика Васильківська/Басейна 1/3-2
Вартість квитків: вхід вільний
Фото: apostrophe.ua Центр сучасного мистецтва М17
Відкритий 2010 року центр підтримки сучасного українського мистецтва сьогодні є одним з найпопулярніших виставкових майданчиків у Києві, що регулярно проводить персональні, групові, кураторські проекти, освітні програми, кіноперегляди, лекції і майстер-класи. Мистецький простір співпрацює з іноземними художниками та інституціями, а також з австрійським культурним форумом, посольствами Франції та Грузії. Він підтримує художні експерименти, колаборації та міжнародні обміни для експертів і митців різних напрямів задля інтеграції українського мистецтва до світового контексту. На базі центру створено ArtСult Club для залучення представників бізнесу​, влади, ЗМІ і більш широкої аудиторії до розвитку мистецтва.

9 лютого 2020 року о 17:00 можна потрапити на відкриття експозиції "Голоси любові" - персональний проект Арсена Савадова, одного зі знакових та провокаційних представників українського сучасного мистецтва.

Де: Київ, вулиця Антоновича, 102-104.

Вартість квитків: 100 гривень для дорослих; 70 гривень для школярів, студентів і пенсіонерів. Вхід на відкриття експозиції 9.02.2020 вільний
Фото: inbus.ua Харківська муніципальна галерея
1997 року Харківська художня галерея стала першою галереєю муніципального статусу в Україні та увійшла до Української асоціації арт-галерей. У колекції представлені роботи Вагрича Бахчаняна, Бориса Косарева, Павла Макова та інших сучасних художників. Крім того, кожні два тижні тут проходять нові покази, що знайомлять відвідувачів із сучасним живописом, скульптурою, графікою, фотографією, принтами, арт-дизайном. І всі вони знаходять свого поціновувача. "Візитною карткою" галереї став масштабний фестиваль сучасного візуального мистецтва NonStopMedia.

До 11 лютого 2020 року в музеї проходить виставка робіт Андрія Пічахчи "Живопис. У пошуках дорогоцінності".

Де: Харків, вулиця Чернишевська, 15
Вартість квитків: вхід вільний
Фото: culture.city.kharkov.ua
Подорожуючи по Харківській області на автомобілі, зупинитися на відпочинок можна в невеликому мотелі "Гірка" поблизу міста Мерефа. У мотелі працює кафе, в якому подають страви домашньої кухні. При бажанні можна зупинитися на ніч, гостям пропонують затишні номери з сучасним ремонтом. У кожному номері є кондиціонер і телевізор. Автомобіль можна залишити на парковці мотеля. Поруч є СТО і пункт обміну валют. Вартість стандартного номера на двох - 300 гривень.

Галерею сучасного мистецтва в Одесі заснував 2007 року колекціонер Анатолій Димчук на основі власної колекції, яка налічує більш 2000 першокласних творів живопису і графіки, починаючи з другої половини ХХ сторіччя до сьогодення. Представлені творів живопису, графіки, скульптури, фото та інсталяцій українських авторів, серед яких почесне місце посідає "гуру" одеської школи малярства, жива легенда українського мистецтва Юрій Єгоров. Зокрема можна побачити добірку робіт одного із засновників українського постмодернізму Олександра Ройтбурда.

Де: Одеса, Лідерсовський бульвар, 5
Вартість квитків: вхід вільний
Фото: facebook.com/GalleryNtArt/
ВРЦСМ "Арт-Шик Галерея"
Регіональний центр сучасного мистецтва "Арт-Шик" був створений в 2007 році, як простір для проведення виставок сучасного мистецтва і культурно-масових заходів, пов'язаних з музикою, літературою, театром, кіно і модними показами. Засновник і автор його концепції - Людмила Бушинська. У центрі є два виставкових майданчики (360 м2), які оснащені сучасним експозиційним обладнанням. З 2008 року "Арт-Шик" входить до Асоціації арт-галерей України. Відвідати виставку, яка оновлюється кожні 2 тижні, а також скористатися бібліотекою з мистецтва можна безкоштовно.

Де: Вінниця, вулиця Архітектора Артинова, 12-А
Вартість квитків: вхід вільний
Фото: livejournal.com Музей сучасного мистецтва Корсаків
Один з найновіших музеїв сучасного українського мистецтва, що відкрився в Луцьку півтора роки тому, позиціонує себе як місце, де зустрічаються люди, ідеї, мистецтво, щоб створювати майбутнє. Його фундаторами та натхненниками стала волинська родина меценатів Корсаків. Тут представлено понад 800 робіт близько сотні видатних митців ХХ-ХХІ століття: живопис, графіка, скульптура, інсталяція, відеоарт. Зокрема, в експозиції є роботи найуспішнішого сучасного українського художника та найдорожчого живописця України Анатолія Криволапа. Окрему експозицію присвячено українському художнику-графіку Миколі Кумановському.

Зараз музей запроваджує новий проект "Мистецький вікенд для всієї сім'ї": позитивна та пізнавальна екскурсія від екскурсоводів, потому драйвовий квест та мистецький майстер-клас. Арт-блок завершується складанням оригінальних пазлів, які в кінці вимальовуються в репродукцію відомої картини, представленої у музеї.

Де: Луцьк, вулиця Карбишева, 1, культурно-розважальний центр "Адреналін Сіті"
Вартість квитків: для дорослих - 30 гривень, для пенсіонерів, студентів та школярів - 15 гривень
Фото: zakarpat.brovdi.art
Арт-центр "Дзиґа" - легендарний центр сучасного мистецтва, що 25 років живить культуру справжнього Львова. Галерея презентує мистецтво нашого часу: інсталяція, нові медіа, перформанс, сучасний живопис, графіку, пластику та ін. Від заснування в 1997 році галерея відкрила багатьох відомих художників та є експериментальним простором для молодих митців. Тут постійно шукають найбільш складні та актуальні напрями мистецтва, проводять мистецькі фестивалі, презентації українських художників за кордоном, мультидисциплінарні проекти, лекції, майстер класи, субкультурні практики.

Зараз у галереї триває виставка Олекси Фурдіяка "Штольня". 6 лютого 2020 року можна буде зустрітися з самим з художником та поговорити про його перебування в культурі, про неперервність, про іронію та артистичні ідеї.

Де: Львів, вулиця Вірменська, 35
Вартість квитків: вхід вільний
Фото: facebook.com/DzygaLviv Хмельницький обласний художній музей
Хмельницький обласний художній музей вважають одним із перших в Україні музеїв сучасного мистецтва. Він був заснований на початку 1990-х років з акцентом саме на висвітлення напрямів сучасного українського художнього мистецтва. Завдяки цьому музей на сьогодні володіє багатьма яскравими його взірцями, серед яких роботи Івана Марчука, Андрія Антонюка, Опанаса Заливахи.

З 27 січня 2020 Хмельницький обласний художній музей запрошує на виставку "Українське сучасне мистецтво художні паралелі".

Де: Хмельницький, вулиця Проскурівська, 47
Вартість квитків: дорослий - 20 гривень, дитячий - 5 гривень, учнівський - 8 гривень
Фото: facebook.com/khramhohm Чернігівський музей сучасного мистецтва "Пласт-Арт"
Музей сучасного мистецтва в Чернігові заснував заслужений діяч мистецтв України, художник-монументаліст Борис Дєдов. Його маленька мистецька галерея "Пласт-Арт" діяла впродовж 15 років, поки не перетворилася на повноцінний музей. Колекція нараховує понад 600 творів сучасного українського мистецтва. Серед них роботи художника-монументаліста Анатолія Гайдамаки, пейзажі Степана Федосевича, абстрактні роботи Петра Лебединця, Лариси Клюшкіної, Леоніда Берната.

Де: Чернігів, вулиця Горького, 6
Вартість квитків: 15 гривень повний, 10 гривень студентський, 5 гривень дитячий
Фото: chernihivregion.travel
https://zruchno.travel/

# data[].attributes.attachment_link.title
ТОП 10 музеїв сучасного мистецтва України

# data[].attributes.attachment_link.description
За 4-5 років в Україні буде створено музей сучасного мистецтва національного масштабу, який акумулюватиме роботи найвидатніших українських митців сучасності. Такими планами нещодавно поділився міністр культури, молоді та спорту Володимир Бородянський. На його думку, питання створення такого музею вже давно на часі, оскільки сьогодні для експонування робіт сучасних українських художників не вистачає музейних площ.

# data[].attributes.headline
Біографія Івана Марчука

# data[].attributes.subject
Біографія Івана Марчука

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ця історія - про одного з найвідоміших українських художників сучасності Івана Марчука, який створив тисячі творів мистецтва та винайшов власну техніку - пльонтанізм. За радянських часів через постійні переслідування з боку КДБ художник був вимушений тимчасово емігрувати за кордон і повернувся в Україну в 2011 році. Саме він став єдиним українцем, що потрапив до рейтингу "100 геніїв сучасності" британської газети Telegraph у 2007 році.

Іван Марчук - один із найяскравіших представників когорти українських художників, які за радянських часів мали сміливість заперечувати канони соцреалізму, нав'язувані митцям владою.

Становлення Марчука як художника - процес тривалий і досі не завершений. Він тягнеться від намагань знайти своє місце в радянській системі до поневірянь світом задля невпинного навчання і вдосконалення техніки малювання.

Народившись у 1936 році у селі Москалівка на Галичині у родині ткача, Іван Марчук із часом вийшов за межі не лише рідного села, ставши відомим у світі, а й за рамки більшості художніх стилів і канонів.

Марчук почав малювати ще у дитинстві, розвинувши свій талант у підлітковому віці. Саме тоді він чітко зрозумів, що хоче стати художником.

- Вперше усвідомив себе [митцем] вже серйозно в 7-му класі. До того я бавився, як і всі діти. Правда, не було чим малювати: олівців нема, акварелі нема, нічого не було. Були квіти. Якщо щось кольорове намалювати, то тими квітами малюєш, пелюстками.

Ще у школі Марчук вирішив, що хоче здобути художню освіту. Спершу він навчався на відділі декоративного розпису у Львівському училищі прикладного мистецтва імені Івана Труша, згодом - на відділі кераміки Львівського інституту прикладного мистецтва.

Поява художника

Про період навчання в інституті Марчук згадує як про світоглядно переломний. Тоді завдяки прогресивним викладачам, які зналися на світовому мистецтві і мислили значно ширше за соцреалістичні канони, він вийшов за рамки передвижницького сприйняття мистецтва.

Марчук входив у підпільну школу, створену його викладачем художником Карлом Звіринським, який знайомив молодь із досягненнями світової культури та замовчуваними сторінками історії України. Зібрання молодих митців школи Звіринського почалися у 1959-му і проіснували у такому форматі майже десять років. У школі, крім живопису, композиції та історії, вивчали світову літературу, музику, релігію.

- В інституті мене направляв і дуже критикував Карло Звіринський. Він мав групу людей своїх, що ми ходили до нього додому навіть, кілька хлопців, то потім мені сказав, що навіть пожалів, що все життя віддав вихованню і шо мало малював.

У ранніх роботах Іван Марчук звертався до наївних мотивів, але, познайомившись із доробками авангарду та модернізму, знайшов початок "власного шляху у мистецтві".

- Я був старший за своїх колєгів, то вони навіть в тому часі модерному мене випереджали, а мені треба було ж з передвижника зробитися сучасним художником. Який то вал, то був шалений вал, який треба було подолати і вийти зовсім на іншу сторону.

Після навчання, у другій половині 1960-х, Марчук переїхав зі Львова до Києва. Влаштувався художником в Інститут надтвердих матеріалів НАН України, потім працював на Київському комбінаті монументально-декоративного мистецтва, де панувала ідеологія радянської мистецької одноманітності і куди західні технології не доходили узагалі, або ж були відфільтрованими. Швидко виконуючи виробничі замовлення, Марчук паралельно малював те, що його справді цікавило, те, що йшло від душі. У той період він відійшов від графічних рисунків і серйозно взявся за роботу з тушшю та темперою. Як він сам каже, працював безперестанку під гаслом "Я єсмь".

Під забороною

Те, що Іван Марчук працював на два фронти - офіційної та підпільної діяльності - було притаманно більшості тогочасних художників. За словами дослідників українського мистецтва, така роздвоєність, коли художники існували наче в двох вимірах, була зумовлена особливістю структури радянського мистецького життя. Усе, що не входило в канон соцреалізму, називалося ідеологічно шкідливим. Таким вважалося все фігуративне й абстрактне, сюжетне та настроєве, будь-який пошук вільної форми.

Оскільки Марчук своєю творчістю заперечував канон конвенційного соцреалістичного мистецтва, радянська влада прагнула знищити його як мистецьку одиницю не лише ігноруванням і замовчуванням, а й прямими утисками і погрозами з боку КДБ. Це тривало роками, досягши свого піку у 1970-х, а взагалі творчість митця була під негласною забороною понад 17 років.

- Я 17 чи 18 років був за бортом. Із 75-го року я вже мріяв, як з того пекла вирватися. Це було пекло. Шо я, розумієте, із-за того, що я приїхав зі Львова, це вже націоналіст. А саме страшне, що я втрутився в святая святих - в соцреалізм - і почав його руйнувати. У всій своїй творчості.

Для того щоб виживати в радянській системі, митцеві доводилося малювати простенькі ілюстрації до радянських журналів "Україна", "Вітчизна", "Київ". Утім, ця нехитра робота непогано оплачувалася: за малюнок, на який Марчук витрачав приблизно 10 хвилин часу, платили близько тридцяти карбованців тоді, коли квиток на літак Тернопіль - Львів коштував п'ятнадцять.

Нереалізованість художника в умовах радянського тоталітаризму і постійні переслідування органами КДБ сформували у нього бажання втекти з СРСР якнайдалі. Марчук виїхав із Радянського Союзу в кінці 1980-х. З того часу митець встиг пожити у Австралії, Канаді й США, звідки вже остаточно повернувся до України у 2011 році.

На відміну від багатьох митців-емігрантів з СРСР, які змушені були займатися за кордоном не своєю справою, Марчук не лише не полишив малювання, а й здобув на чужині визнання. Численні виставки свідчили про шану до митця, якої йому бракувало вдома, як і іншим йому подібним художникам того часу. Отже, Марчуку в екзилі вдалося неймовірне: реалізуватися і голосно заявити про себе. Довести, що "Ванька з Москалівки" може забратися так високо.

- Моє ім'я розійшлося по світу. Я мріяв про це.

Пльонтанізм

Кожна, навіть маленька, життєва подія мала значний вплив на те, ким Марчук як митець є сьогодні. Постійна зміна місця проживання суттєво вплинула на формування творчого методу. Наприклад, приїхавши зі США, митець став застосовувати густі, як паста, американські фарби: вони й тривкіші, і час їхнього висихання довший. А от картини, які художник створював радянськими фарбами, досі зберігають мікрорельєф завдяки особливій техніці, що буквально оживлює пейзажі. У останніх художник гіперреалістичний, хоча й не любить затискати свою творчість у чітко визначені стильові межі.

- Чим би я не займався, яким "модерном", як-от зараз той останній погляд без меж і субабстрактний, сюрреалізм буквально, але коли десь виїжджаю на землю тиху українську - ну на кожному кавальчику бачу чудо. Ну, от що значить: люди дивляться, а художник бачить.

Творчу генезу Марчука і справді не можна відшукати в якомусь канонічному мистецькому напрямі. Його метод - наскрізь синкретичний і в тому його цінність. Митець зазначає, що може і любить працювати інтуїтивно і підсвідомо: такою є, наприклад, перша серія "Голос моєї душі", де ще зовсім юний як митець Марчук експериментував зі своїм методом, якого критик не може звести до імпресіонізму чи експресіонізму.

Художник зізнається, що з кожною роботою у нього йде "війна", і бувають полотна, які він не спроможний "подолати". Ще одна війна - уже на фронті того, як назвати роботу. Автор згадує, що в юності бавився словами, писав вірші, та все ж для нього намалювати - справа куди легша, ніж назвати відтворене на полотні.

Іван Марчук працює у власній унікальній техніці пльонтанізму: це дрібні переплетені (запльонтані) лінії, які зливаються в неймовірно деталізовані, окреслені образи. Марчук творить з майже дитячою допитливістю до світу і його картини гіпердеталізовані, "дотикові". Часто на полотнах створюється ілюзія додаткового освітлення, особливо у нічних пейзажах, де головна увага митця - на образі Місяця. Такий підхід, дещо схожий на техніку Архипа Куїнджі, став ще однією Марчуковою візитівкою.

У доробку митця понад чотири тисячі робіт, половина з яких зараз є за межами України як подарунки та мистецькі візитівки (у радянські часи митець часто створював маленькі картини, щоб їх можна було сховати і передати за кордон). Не всі з решти робіт вже й вміщаються в затишній майстерні, хоч Марчук і мріє лише про великі формати.

Філософія дому

Будучи людиною світу, прив'язаний Марчук, як сам вважає, до України насамперед як до землі, а не держави. Звідси й гіперреалізм, за словами митця, у кожній зображеній ним грудці ґрунту, у чіткій анатомії дерева чи у будь-якому іншому пейзажному елементі. Це особливе відчуття рідного ландшафту, тілесна пам'ять землі, де народився, і спонукала Івана Марчука свого часу повернутися в Україну.

- Там де була хата, коли була родина, оце й був дім. Моє село, - то була найближча моя маленька батьківщина. Потім, коли я розширював свої горизонти, то оця земля ставала моєю батьківщиною, - не держава, а земля.

У поважному віці художник досі мріє і творить, а також стежить за мистецькими новинами й новинками. Захоплюється творчістю сучасників, зокрема Любомира Медвідя, покійних Олега Мінька, Бориса Плаксія та Михайла Дмитренка.

Іван Марчук вважає, що Україна, втілена в його картинах, має чим дивувати. І справді, його численні виставки за кордоном свідчать про цікавість до України та й до митця зокрема. Марчука добре знають не лише в США. Протягом останніх років полотна митця експонувалися в різних країнах: у Литві, Німеччині, Польщі, Бельгії, Угорщині, Чехії, Словаччині, Туреччині, Люксембурзі, Таїланді, Тунісі.

- Кожен хоче нового меню, щось побачити, чого ще не бачив. Ну, я дав можливість людству подивитися, полюбуватися. Тайланд не бачив, Турція не бачила снігу. У Йорданію я привіз стільки снігу, що на виставках любувалися.

Мистецький меседж

Чи не найважливішим елементом будь-якої творчої діяльності є усвідомлення того, що ти чиниш і що приносиш у світ. У цьому сенсі творчість Івана Марчука є на диво наповненою сенсами та архетипами. До того ж він чітко усвідомлює свою роль як митця:

- Бути художником - це значить бути людиною. Вона, людина, є для того, щоб залишити слід за собою. Якщо ти справді обдарований художник, то залишаєш дуже багато. Бо життя коротке, а мистецтво вічне, кажуть.

Побутовий аскетизм, працелюбність вкупі з ідеєю сродної праці загалом притаманні художникам, але Марчук довів це до філософської максими. Митець певен, що міг би вижити за межами країни, без друзів, без мови, тільки з пензлем у руках.

- Я хотів колись Сковородою бути, як вчився. Я кажу: "Піду з паличкою, як Сковорода, буду по світу от вчити, навчати людей добру". Слава богу, відмовили, відмовився так від того. Потім думаю: "Ага, може, поїду після училища вчитися в Ленінград на мистецтвознавця", ну, слава богу, і по цій лінії не пішов. Якась доля вела мене. Бо я кажу, хто кого веде: я долю свою чи вона мене. Та, думаю, що вона мене веде.

Марчук зізнається, що останнім часом працює дедалі менше. Втім, попри вік досі веде доволі активне життя: багато ходить пішки, грає в шахи, любить поплавати у Дніпрі. Донедавна пан Іван часто експериментував із різними фізичними та духовними практиками, досить довго займався йогою та медитаціями, мав чіткий режим сну та харчування.

Марчук каже, що завжди любив експерименти й має бунтівну, нонконформістську вдачу. Водночас митець має сентимент до жінок і котів, але не може собі дозволити ні сім'ї, ні домашніх тварин, бо по життю є "волоцюгою, який хати тримається тяжко", тобто вільним художником.

- Я з дитинства дуже бунтарна людина, дуже. Я люблю понад усе свободу, волю.

Свою любов до тварин Марчук виявляє у турботі за бездомними котами і вуличними ручними круками.

- Це моя найбільша втіха, коли я зранку йду, покормлю ворон і получаю велику енергетику, позитивну дуже. А коли приходжу і по дорозі купую газету - суцільний негатив. Тоді іду до мольберта, всьо це з голови стараюся вивітрити. Ну коли як концентрація, то воно само вилітає, розумієте, все. Тому що це вже сконцентрувалось, так хочеш і втягуєшся, от і вже й картина пішла на конвеєр і от.

Майстерня художника стала його малим світом, звідки він майже не виходить. Навіть праця на пленері не так приваблює Марчука - всі пейзажі з певними погодними умовами художник здебільшого малює з пам'яті, чи то радше змальовує зі свідомості так, як ці явища у ній закарбовані.

- У хаті в мене нема картин, жодної, тому що там я відпочиваю, а майстерня - то є особливе місце. Хто не прийде сюди, каже: "Аура, яка дивовижна аура!". В хаті я рідко їм, навіть снідаю тут завжди. З 1982-го року ця майстерня в мене.

Так Іван Марчук творить свій світ, свою альтернативну реальність, якою охоче ділиться з глядачем:

- Я, як писали, "вічний мандрівник, прикутий до мольберта", ото я такий. Так все життя прожив. Я не міг відпочивати, направду, не міг. Поки ще є очі, є руки, в тілі - бачиш - малюють. Така звичка, такий режим, і тому я багато зробив. Я ж не жив, я ще не жив, я працював.

Над матерiалом працювали

# data[].attributes.attachment_link.title
Хто такий Іван Марчук? * Ukraїner

# data[].attributes.attachment_link.description
Ця історія - про одного з найвідоміших українських художників сучасності Івана Марчука, який створив тисячі творів мистецтва та винайшов власну техніку - пльонтанізм. За радянських часів через постійні переслідування з боку КДБ художник був вимушений тимчасово емігрувати за кордон і повернувся в Україну в 2011 році.

# data[].attributes.headline
Дізнайтеся, як добре ви знаєте українське мистецтво

# data[].attributes.subject
Дізнайтеся, як добре ви знаєте українське мистецтво

# data[].attributes.attachment_link.title
Приєднатися для виконання тесту на сайті «На Урок» (join.naurok.ua)

# data[].attributes.attachment_link.description
✅ Виконання тесту join.naurok.ua. Приєднатися за кодом наданим вчителем для виконання домашнього завдання або тесту у реальному часі. Тести «На Урок».