# data[].attributes.headline
Доля військовополонених

# data[].attributes.subject
Доля військовополонених

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Воєнні дії на території України розпочалися наступом російської армії на Південно-Західному фронті. Протягом 6 серпня - 13 вересня 1914 р. у результаті так званої Галицької битви російські війська зайняли Східну Галичину та Північну Буковину з центрами у Львові та Чернівцях. Перебування російської армії на західноукраїнських землях тривало до квітня 1915 р., коли після передислокації військових сил і підкріплення їх технікою та боєприпасами австро-німецьке командування перейшло у наступ. Російські війська не змогли зберегти здобуті позиції. Як наслідок, до кінця квітня вони відійшли за річку Сян, протягом травня залишили Перемишль і відступили за Дністер, а в липні звільнили Львів та більшу частину Галичини. Таким чином до осені 1915 р. австрійському командуванню вдалося не лише повернути вплив на території Східної Галичини та Північної Буковини, а й поширити свій контроль на п'ять повітів Волині.

1916 р. позначився найвищою активністю воєнних дій на Південно-Західному фронті. На початку червня розпочалася наступальна операція російських військ, яка ввійшла в історію під назвою Брусиловський прорив (від прізвища командувача фронтом генерала О. Брусилова). Він розробив бойову операцію прориву по всьому фронту, який простягнувся по лінії Кам'янець-Подільський-Тернопіль-Кременець-Дубно. За три місяці наступальної операції російські війська підійшли до Карпатських гір, зайнявши територію Північної Буковини, Західної Волині та Південної Галичини. На цьому активні бойові дії держав припинилися, сторони перейшли до позиційної війни.

У воєнних операціях 1914-1916 рр. у складі австро-угорської армії брали участь національні військові формування, утворені з добровольців тих земель, що входили до складу імперії. Одним із таких формувань був легіон Українських Січових Стрільців, сформований у серпні-вересні 1914 р. із 2,5 тисячі українців. Цей бойовий легіон істотно відрізнявся від інших національних формувань військовою дисципліною, вишколом, стійкістю в бою та героїзмом. Особливо активно "усусівці" проявили себе під час воєнних операцій у Карпатах, захищаючи Ужоцький перевал у вересні 1914 р. та здобуваючи гору Маківку восени 1915 р. Також полк Українських Січових Стрільців відзначився влітку 1916 р., обороняючи гору Лисоню на Тернопільщині.

Під час воєнних дій Першої світової війни тисячі солдат з обох ворогуючих сторін потрапляли до полону. На території Німеччини, Австро-Угорщини, Італії та Туреччини у таборах для військовополонених опинилося майже 2,4 млн. російських підданих. Із них українці становили п'яту частину.

Перебування українських солдатів у полоні було складним. Керівництво держав, на території яких розташовувалися табори військовополонених, не створювало для них елементарних побутових умов. Вони жили у бараках, під які відводилися непридатні приміщення, часто їх селили у хлівах, де раніше тримали худобу. Крім того, таборова адміністрація не забезпечувала полонених речами першої необхідності - засобами гігієни, одягом, взуттям тощо. Страждали військовополонені й від незадовільного продовольчого забезпечення. В результаті затяжної війни і нестачі робочих рук у сільському господарстві продуктові пайки для полонених скоротилися до мізерних розмірів - 200 грамів хліба на день, тарілка супу з брукви та капусти, кружка кави. Вижити їм у таких умовах допомагали зароблені в таборі гроші, на які вони купували деякі продукти, та поодинокі посилки від родичів.

Та життя українців у таборах військовополонених характеризувалося не лише складними матеріально-побутовими умовами існування, а й важкою морально-психологічною атмосферою. Особливо гостро складалися взаємовідносини між українцями та росіянами. Час від часу між ними спалахували конфлікти ідейно-політичного характеру. Крім того, середовище українських військовополонених не було монолітним. У ньому панували різні політичні переконання та погляди на майбутнє України, що також призводило до суперечок. Одні - прихильно ставилися до ідеї незалежності України, другі - не сприймали можливості відокремлення України від Росії, треті - займали нейтральну позицію.

Розуміючи необхідність підтримки своїх земляків за кордоном, вихідці з української еліти, члени Союзу визволення України (СВУ) почали опікуватися долями військовополонених українців, які перебували у таборах Німеччини, Австро-Угорщини, Італії та Туреччини.

Створений у Львові в серпні 1914 р. для обстоювання політичних, економічних та національно-культурних інтересів українського народу Росії, СВУ основним своїм завданням проголосив боротьбу за державну самостійність України. Представники союзу розгорнули широку інформаційну та культурно-просвітницьку роботу серед полонених українців російської армії. З цією метою для них створювалися окремі табори: "Фрайштадт" (Австрія), "Дунасардегль" (Словаччина), "Терезієнштадт" (Угорщина), "Раштат" (Німеччина). У них члени СВУ організовували школи, бібліотеки, товариства, театри, видавали українські часописи ("Розвага", "Розсвіт"), влаштовували низку курсів з української та німецької мов, історії та географії України, читали лекції. Також союз опікувався матеріально-побутовими умовами своїх співвітчизників, за можливості забезпечуючи їх належним харчуванням та проживанням. Крім того, в таборах українських військовополонених проводилася активна військово-патріотична робота, створювалися січові організації, бойові управи тощо. Саме на базі таких військових товариств у лютому-березні 1918 р. було сформовано національні дивізії "синьожупанників" та "сірожупанників", які згодом влилися в українську армію.

У Центральному державному архіві громадських об'єднань України зберігаються унікальні документи про перебування українських солдатів російської армії в німецьких, австро-угорських і турецьких таборах для військовополонених, які дають змогу подивитися на події Першої світової війни очима її учасників. Серед зазначених матеріалів - невідоме до сьогодні широкій громадськості листування військовополонених з їхніми рідними, друзями, представниками Союзу визволення України, що містить відомості про умови життя та побуту полонених, їх політичні переконання, настрої, стосунки тощо. Нижче подано уривки з цих документів (друкуються мовою оригіналу).
Зі звіту представника СВУ про враження від відвідування табору військовополонених у м. Ізміті (Туреччина). 25 грудня 1914 р. "[...] Всіх полонених в лагері 350 чоловік, а з них українців 154 чоловіки. Полонені матроси торговельної і військової фльоти, на перший погляд, нарід симпатичний і живуть між собою в згоді. Значна частина матросів торгівельної фльоти свідома, брала участь в ріжних політичних організаціях. Військові матроси нарід несвідомий, переважно селяни напівнеграмотні. На питання хто він, завсіди одна відповідь: "руський" і треба ще довго балакати поки він відказавшись від назви "кацап", назве себе "хохлом". Життєві обставини полонених погані. Мешкають в старому будинку, де внизу містяться військові вівці, від котрих через діраву долівку йде страшенний сморід [...]. Годують полонених кутею та фасолею, хліба дають проте доволі. До того ще приходиться їм по цілих днях працювати (б'ють каміння, поправляють дороги). Вільні тільки в свята та в годину перед вечерею. Ознайомившись з положенням полонених, нам прийшлося використовувати увесь свобідний час, який був у їх розпорядженню. Правда, що після цілоденної роботи вони не могли бути пильними слухачами, але все таки дещо можна було зробити. Перешкоджало роботі також сусідство москалів, а ще гірше шпигунів, котрі хоч нічого нам не говорили, зате пильно стежили за всіма нашими розмовами з полоненими [...]. Цілком зрозуміло, що українці теж відносилися до нас з недовір'єм, вважаючи за австрійських шпигунів, і тільки дякуючи більш свідомим полоненим, вдалося їх переконати в тім, що ми за люди і чого хочемо. Через те зразу тілько кацапи, переважно чорносотенці, балакали з нами, а наші земляки і балакать не хотіли, боячись скомпрометуватись перед москалями, а ще більше перед шпигунами. Згодом, коли ми зробили для них деякі полегшення, вони звернулись до нас, як до своїх заступників. Дякуючи нашим заходам їх перестали бити, дали право мати свого кухаря і нарешті купили для них мило. Аж на кінці нашого пробування в Ізмаїлі (так в оригіналі. - Авт.) вони одержали костюми, котрі дав турецький уряд, а також грошову допомогу. Се зробило вражінь. В приналежності костюмів до СВУ те, що москалі не дістали їх, на що з завистю говорили: "ізвєстно хахол хахла вєздє найдьот". Що до роботи, то як було сказано попереду, через обставини не можна було їх виконати після програми. Прийшлося роздавати книжки без всякої системи і всю роботу звести на прості розмови [...]". Із листа до солдата російської армії, а потім військовополоненого в таборі "Фрайштадт" (Австрія) Б. Ілюченка від рідних про надсилання йому харчів. 1915 р. "Дорогий Бенед! Писав я тобі чимало листів і послав хоч паршивеньку газетку, але чи получив ти це все, я не знаю - думаю, що при наших милих порядках добре як получив хоч десятий лист або газету. Збираюсь я знов послати тобі хоч маленьку посилку котру, мабуть, знов якийсь сучий син вкраде. От злодійщина проклята! Чи получив ти після папахи ще хоч одну посилку чи ні? Я тобі ще послав тютюн з люлькою і кресалом, і сиру та шоколаду - значить дві посилки послав уже давненько, мабуть, більш як місяць, але від тебе щось нема звісті, що ти що-небудь получив. Як получиш, то напиши [...]. Ну будь здоров. Пиши більш про себе [...]. Грицько". Із листа військовополоненого С. Мансопоса до СВУ з проханням надіслати йому літературу. 1 січня 1918 р. "Шановне товариство! Щиро дякую Вам за надіслані брошури, я їх ізкористаю. Дуже великий жаль, що я од 25/ХІ не одержав "Розваги". Послав десять крон і прошу надіслати такі книжки: три календарі "Розваги", одну пам'яткову книжечку СВУ, один підручник до науки німецької мови Рудніцького, маленьку історію Грушевського, а решту грошей на "Розвагу". Як маєте словник руско-німецький Соколовського, то прошу також надіслати разом [...]". Із листа військовополонених українців до редакції "Вісника СВУ" з проханням посприяти поверненню на Батьківщину. 26 лютого 1918 р. "Звертаємось до вас з оцим запитом. Чи скоро нас випровадять до нашого рідного краю Неньки України? Вже коли ми почули, що той довго чеканний час настав і що наша Ненька зовсім стала вільна від усіх кровопійців. Тільки ще ті більшовики хочуть напитися крові української [...]. Вони і тут на роботі нам не дають спокою, каждий день ріжемось до ножа. Тепер ще дужче стали ми дожидать, чи скоро повезуть нас додому. Може б і ми помогли чим-небудь своїм браттям добувати волю [...]". Із листа військовополоненого В. Хведоровського до редакції "Вісника СВУ" про настрої серед українських полонених у таборі "Кляйнмюнхен" (Німеччина). 2 квітня 1918 р. "Шановні товариші! З великою радістю сповіщаємо, що у нас були гості - пан проф. Смаль-Стоцький, д-р Домбчевський. Вони посітили наше загальне зібрання, на котрому поінформували весь загал про всі важнійші події на Вкраїні і давали відповідь на ріжні запитання наших "земляків" і "малоросів". Запитання були дуже гострі і ядовиті, але наші шановні гості зуміли дати належну відповідь і заспокоїти осине гніздо. На другий день - 26/ІІІ було знов загальне зібрання, на котрому Бойова організація предложила до відома загалу свій девіз і статут. Було багато противників ідеї самої організації. Особливо вороже віднеслись поляки. Вони кажуть, що всі ми українці, всі бойові, всі рівноправні, годі крові, годі боротьби між слов'янами, всі ми любимо Україну, а тут з'явилася якась купка "патентованих патріотів" і організуються собі нікого не питаючись. На цім зібранню були ще й такі заяви від "малоросів": "Я не вижу до сих пор разницы между жителем Калуги и Полтавы. Все малоросы говорили свободно на своем языке на улицах и никто их не притиснял, а тут упрекают русское правительство в том, что оно давило, жало. Тут поют какой-то гимн". Після цього останнього слова посипались протести і предсідатель підполковник Карпенко відібрав слово у бесідника. Все таки зібрання скінчилось без ексцесів. На другий день уже до бойової організації вступило більше 30 чоловік. Незабаром почнуться курси для офіцерів української мови і ріжні виклади. Для козаків поки що прочитано дві бесіди: 1) Що таке Україна і яке вона має зараз правительство (прочитали 4 Універсал); 2) Земельний закон УЦР від 18 січня 1918 р. Всі козаки згідні з тим, що добре написано, але не всі вірять, що це так буде проведене в життя. Невірам дуже тяжко доказувати, але приходиться. Всього членів в бойовій організації 100 чоловік. А в таборі - більше як 300. Ті, що не вступили до бойової організації, роблять нам деякі перешкоди. Не обходиться і без провокацій. Деякі "землячки" і "малороси" кажуть: "Роби, роби за австрійські гроші!". На зібранні 1 квітня деякі "землячки" назвали бойову організацію "Німецькою партією". От такий наш табір український! [...]". Із листа військовополоненого М. Рейхардта до СВУ з проханням відправити його до українського війська. 29 квітня 1918 р. "Ще раз звертаюся до шановного Союза визволення України з проханням відправити як мене, так зарівно моїх товаришів до Українського війська. Що до того, чи я являюся свідомим і добрим українцем, то Союз визв. Укр. може се легко провірити, бо ще в падолисті 1916 року я враз ще з кількома представниками гуртка українців в таборі Дунасердагені на Угорщині вислав був лист до шанованого Союза виз. Укр. з проханням ставитися перед Австро-Угорськім правітельством о дозволі сформувати військовий відділ з полонених українців, котрий би враз з Січовими Стрільцями вступив би в активну боротьбу з Москвою за волю України. Сей лист шановний Союз виз. Укр. отримав і навіть напечатав в часописі. Тепер мені здається, що шановний Союз виз. Укр. міг би мені допомогти попасти до Українського війська [...]. З повагою та пошаною Микола Рейхардт". Марія КАГАЛЬНА, архівіст Центрального державного архіву громадських об'єднань України. Фото військовополоненого, надіслане Б. Ілюченку на згадку про перебування в таборі. 30 червня 1917 р.

# data[].attributes.attachment_link.title
Перша світова війна в долях її учасників

# data[].attributes.attachment_link.description
Воєнні дії на території України розпочалися наступом російської армії на Південно-Західному фронті. Протягом 6 серпня - 13 вересня 1914 р. у результаті так званої Галицької битви російські війська зайняли Східну Галичину та Північну Буковину з центрами у Львові та Чернівцях.

# data[].attributes.headline
Про Першу світову війну

# data[].attributes.subject
Про Першу світову війну

# data[].attributes.attachment_link.title
ПЕРША СВІТОВА ВІЙНА ДУЖЕ СПРОЩЕНО 🔥

# data[].attributes.headline
Повсякдення солдат

# data[].attributes.subject
Повсякдення солдат

# data[].attributes.body
https://localhistory.org.ua/texts/statti/chotiri-roki-v-okopakh-povsiakdennia-pershoyi-svitovoyi-viini/

# data[].attributes.headline
Зброя в роки Першої світової війни

# data[].attributes.subject
Зброя в роки Першої світової війни

# data[].attributes.attachment_link.title
Перша світова: війна нових технологій - BBC News Україна

# data[].attributes.attachment_link.description
Перша світова війна увійшла в історію цілим переліком нових видів зброї, вперше застосованих під час неї.

# data[].attributes.headline
Як харчувалися солдати в роки Першої світової війни

# data[].attributes.subject
Як харчувалися солдати в роки Першої світової війни

# data[].attributes.attachment_link.title
Як харчувались солдати у Першу світову війну | harchi.info

# data[].attributes.attachment_link.description
Який солдат краще воює — ситий чи голодний? Перша світова війна так і не дала однозначної відповіді на це важливе питання. З одного боку, дійсно, солдат Німеччини, яка програла, годували набагато скромніше, ніж армії більшості супротивників. Разом з тим, протягом всієї війни саме німецькі війська не…

# data[].attributes.headline
Фотогалерея "Солдати в роки Першої світової війни"

# data[].attributes.subject
Фотогалерея "Солдати в роки Першої світової війни"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Об 11-й годині 11 листопада 1918 року у Франції - в одинадцять годин одинадцятого дня місяця - замовкли рушниці Першої світової війни. Після більш ніж чотирьох років жорстокої війни та понад 16 мільйонів смертей військових та цивільних, почали діяти умови загального перемир'я. Війна змінила мапи, представила жахливі методи ведення війни та змінила геополітичний баланс сил, покінчивши з імперіями та створивши на цих територіях низку незалежних держав у Європі. Ці фотографії відображають людську плату за те, що пізніше назвали "війною, щоб закінчити усі війни".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська революція 1917–1921

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
перша світова війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
перша світова війна у фотографіях

# data[].attributes.attachment_link.title
Перша світова війна: Сцени життя та смерті - фотогалерея

# data[].attributes.attachment_link.description
Об 11-й годині 11 листопада 1918 року у Франції - в одинадцять годин одинадцятого дня місяця - замовкли рушниці Першої світової війни

# data[].attributes.headline
Медична допомога пораненим бійцям в роки Першої світової війни

# data[].attributes.subject
Медична допомога пораненим бійцям в роки Першої світової війни

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Те, що публікується в НАТО Ревю, не представляє офіційну позицію чи політику НАТО або урядів країн-членів.
НАТО Ревю прагне інформувати і сприяти обговоренню питань безпеки. Думки, висловлені авторами, є їхніми власними.

# data[].attributes.attachment_link.title
НАТО Ревю - Чи принесла Перша світова війна користь медицині?

# data[].attributes.attachment_link.description
Від сумної реальності 1914 року до сьогоднішньої віртуальної реальності цей мінідокументальний фільм висвітлює провідну роль медицини під час війни. Він розповідає, як більшість солдатів вижила в окопах, але зазнала величезної загрози від інфекцій і хвороб. Сьогоднішню медичну практику на полі бою часто можна відстежити до удосконалень, зроблених в часи Великої війни.

# data[].attributes.headline
Табори для військовополонених

# data[].attributes.subject
Табори для військовополонених

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історична правда

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Приміром, київські газети повідомляли, що у нашому місті знайшов останній спочинок син відомого австрійського письменника, що походив зі Львова, Леопольда фон Захер-Мазоха. Саме про те, де саме перебували у Києві полонені у 1914-1918 роках, і розповідає ця стаття.

До Києва військовополонені австро-угорської армії почали прибувати з перших днів війни. Ешелони з бранцями зупинялись або на станції Київ-пасажирський, або - Київ-товарний.

Найбільше полонених російська імператорська армія здобула під час активної фази Першої світової війни - наступальних маневрів 1914 - зими 1915 років. Згідно офіційних російських даних, станом на середину січня 1915 року у полоні опинилось 1.476 офіцерів та 173.824 солдати німецької армії, 3.621 офіцер та 410.257 солдатів австро-угорської армії ¹.

Левова частка полонених австро-угорської та німецької армій, які захоплювались російськими військами на Південно-Західному фронті, спочатку прямувала до Києва. Кульмінаційними днями став період з 1 до 22 лютого 1915 року, коли до міста було доставлено 148 полонених офіцерів та 12.861 солдат переважно з австро-угорської армії ².

На станції Київ-пасажирський було облаштовано харчовий пункт, де забезпечували чаєм, окропом та провізією не лише російських солдатів, а і полонених. На Київ-товарному тривалий час функціонував тимчасовий пересильний (ізоляційний) пункт для військовополонених, звідки вони розподілялись далі. Пораненим та хворим надавалась медична допомога.

Наприклад, газета "Киевлянин" 17 січня 1915 року повідомляла, що на Київ-пасажирський було доставлено 2 офіцерів та 101 солдата австро-угорської армії. Спочатку вони перебували на пункті харчування на вокзалі, потім кілька десятків поранених відправили до військового госпіталю, а здорових - до фортеці (до фортечних укріплень "Косий капонір", які в той час виконували функції військової в`язниці) ³.

Всі без винятку поранені: російської, німецької та австро-угорської армій, прибували на станцію Київ-товарний, звідки разом розвозились по військових госпіталях, і навіть розміщувались в одних палатах. Лише у травні 1915 року було вирішено поранених ворогуючих армій "розселяти" по різних медичних закладах ⁴.

Цікава замітка про пересування полонених вулицями Києва була опублікована 12 лютого 1915 року:
"Киевская губернская санитарно-исполнительная комиссия, рассмотрев вопрос о передвижении военно-пленных по г. Киеву, отметила, что при движении партий пленных австрийцев и немцев по улицам Киева от станции Киев І-товарный до регистрационного пункта в крепости, пленные по пути входят в близкое соприкосновение со встречающимся местным населением, что было бы желательно устранить в санитарных целях.
Отмечено, кроме того, что пленные отправляют по пути в городе свои естественные надобности. Комиссия решила предложить городской управе устроить ретирады для пленных по Караваевой <улице>, на Бессарабке и Печерске. Вместе с тем, принято пожелание проф. В.А. Таранухина о том, чтобы партии военно-пленных сопровождались по улицам Киева специальными дезинфекторами, для очистки улиц по прохождении партий"⁵.

Часто полонені австро-угорської армії, які прибували з фронту до Києва, перебували у важкому фізичному стані. Так, 7 січня 1915 року місцеві газети повідомляли про прибуття кількох тисяч солдатів та близько 200 офіцерів - бранців австро-угорської армії.

Журналісти відзначали, що серед них чимало хворих на цингу, туберкульоз, і просто вкрай зморених фізично людей, у лахміттях та без теплого одягу. У Києві важко хворі залишались у військовому госпіталі, а інші відправлялись до Харкова, Курська, Москви та ін. міст Російської імперії ⁶.

Як твердять київські журналісти того часу, до поранених та хворих військовополонених ставились дбайливо, попри те, що у місті лікувалась велика кількість офіцерів та солдатів російської армії, і на всіх медичного персоналу, вочевидь, не вистачало.

Так, міська преса повідомляла, що 18 січня 1915 року з Києва до Казанської військової округи було відправлено 700 військовополонених німецької та австро-угорської армії, яких поставили на ноги у київському військовому госпіталі. Всі полонені перед від'їздом отримали білизну та теплий одяг ⁷.

Цікавий випадок описано у газеті від 24 січня 1915 року. До Києва прибуло дві групи бранців: 19 хворих та 65 легко поранених солдатів і 1 важко поранений німецький офіцер в одному ешелоні, і 49 офіцерів та 530 солдатів, переважно тирольців - в іншому.

Майже всі не мали теплого одягу та взуття, були привезені з Карпатських гір з помороженими кінцівками. На вокзалі всіх поранених та хворих бранців посадили на кучерів, і у комфорті довезли до військового госпіталю ⁸.

26 січня з військового госпіталю у східні губернії імперії було відправлено 1200 військовополонених австро-угорської армії, які одужали від хвороб та поранень. Військові уповноважені попіклувались, аби бранці були одягнуті у спеціально пошиті бобрикові пальто штатського крою та забезпечені всім необхідним ⁹.

Крім військового госпіталю, австро-угорських та німецьких бранців також лікували у лазаретах Південно-західної залізниці ¹⁰.У разі, якщо відбувався великий наплив поранених, хворих та поморожених полонених, вони розміщувались і по інших лазаретах міста Києва.

У січні 1915 року група землевласників Південно-Західного краю (тобто України) порушила питання про використання на сільськогосподарських роботах військовополонених, причому було зазначено, що "наиболее пригодными и желательными для указанной цели являются пленные галичане и словаки"¹¹.

Цікаво, що українські землевласники найбільше прагнули отримати до своїх господарств представників власного народу (вихідців зі Східної Галичини), а також - словаків, близьких їм по духу. Водночас, про чехів, поляків, сербів, словенців та ін. жодним словом не було сказано.

У пізніших повідомленнях українських землевласників ішлося про бажання залучити до сільськогосподарських робіт уже всіх полонених слов`янського походження. Пізніше до цієї справи підключились землевласники з числа німців-колоністів Півдня України - громадян Російської імперії. Вони запропонували брати на роботи також етнічних німців.

Разом з українськими землевласниками, полоненими слов`янами австро-угорської армії цікавилась ще одна впливова національно-політична група - Чеський комітет, який був створений у Києві на початку Першої світової війни.

Саме під егідою цього комітету з чехів - мешканців Російської імперії (зокрема - чеських колоній Волині) у вересні-жовтні 1914 року було створено Чеську дружину: для боротьби за визволення Чехії від австрійського панування.

За наполяганням землевласників, представників міста, а також Чеського комітету, у Києві, на ізоляційному пункті на ст. Київ-товарний, стали залишали полонених слов`янського походження для подальшого їх використання у сільському господарстві, на будівництві та на інших роботах.

Фактично, саме там виник перший на території Києва табір для військовополонених. Але оскільки постійно утримувати полонених на станції було вкрай незручно, постало питання про створення постійно діючого табору.

І він був створений на лівому березі, неподалік від Києва - на станції Дарниця (нині один із лівобережних районів м. Києва). Ось що про це писала газета "Киевлянин" 15 липня 1915 року:

"Вчера, 14 июля, закончился перевод изоляционно-пропускного пункта для пленных в Дарницу. Во время своего нахождения при ст. Киев-товарный, изоляционно-пропускной пункт с успехом выполнял свое назначение и эвакуация пленных производилась без всяких задержек.

Однако, прогрессирующее количество поступающих пленных дало повод к расширению пункта, что представлялось трудно осуществимым при территориальных условиях ст. Киев-товарный.

Вследствие этого в Дарнице под изоляционно-пропускной пункт для пленных был отведен обширный участок, на котором были воздвигнуты в кратчайший срок все необходимые постройки: бараки, дезинфекционные, столовые, лазарет и т.п. Туда-то и переведен теперь изоляционно-пропускной пункт" ¹².

Одночасно зі створенням табору у Дарниці відбулось часткове розвантаження ізоляційного пункту на ст. Київ-товарний: 1500 полонених з австро-угорської та німецької армій, які перебували там, відправились на сільськогосподарські роботи до Херсонської губернії ¹³.

Історик з Німеччини Р. Нахтігаль дослідив документи Російського державного військово-історичного архіву, в яких описується функціонування дарницького табору. На жаль, через необізнаність у київській топоніміці, він припустився помилок щодо локалізації перебування полонених на київських вокзалах та місцезнаходження самого дарницького табору.

Так, він написав, що ізоляційно-пропускний пункт буцімто знаходився у вагонах на станціях Київ-І (за словами Р.Нахтігаля це нині ст. Київ-Волинський) та Київ-ІІ товарний (ст. Київ-Московський, у 2017 р. перейменована на Київ-Деміївський) ¹⁴.

Однак у київських газетах чітко зазначено, що військовополонені розміщувались на станціях Київ-пасажирський та Київ-товарний. Це - сучасний центральний залізничний вокзал столиці України та станція, яка продовжує носити назву Київ-товарний.

Що ж до станцій, названих у статті Р.Нахтігалем, то під час Першої світової війни вони носили назви Пост-Волинський та Київ-ІІ товарний, і в джерелах у контексті військовополонених не згадуються.

Керівником табору був молодий петроградський адвокат, офіцер, призваний з запасу, Ейхе - з російських німців. Головним лікарем незабаром став колезький радник Адріан Дмитрович Грибоєдов, який доклав чимало зусиль, аби полонені утримувались у гідних побутових та санітарних умовах.

Табором особисто опікувався заступник командувача (а з 1916 року - командувач) Київською військовою округою генерал Микола Ходорович. До організації внутрішнього життя у таборі було допущено керівників київських чехословацьких товариств.

Унаслідок цього внутрішня адміністрація табору, яка складалась з військовополонених, повністю потрапила до рук чехів. Було організовано "писарський збір" (канцелярію), яку очолив військовополонений професор Вінцент Свобода - він займався реєстрацією тих, хто прибував до табору ¹⁵.

За даними, зібраними в архіві Р. Нахтігалем, наприкінці 1915 року у дарницькому таборі перебувало 117 осіб персоналу, а станом на 1 вересня 1916 року - вже 525 осіб. Із них мешканці Російської імперії становили мінімальну кількість - лише 45 осіб (та ще близько 250 охоронців табору). Решта - 480, складалась з військовополонених.

Із них 184 були чехами: вони працювали у канцелярії, на пошті, були старшими бараків чи їх помічниками. До фізичної роботи чехи майже не залучались. Ще 99 були поляками - вони працювали у санітарній службі та службі очистки. У листопаді 1916 року кількість таборового персоналу збільшилась до 915 осіб, із них 444 - чехи.

У таборі був 31 барак (в іншому місці Р. Нахтігаль пише про 39 бараків). Із них у 13 (за іншими даними - 7) мешкали чехи, 7 - південні слов`яни, 3 - румуни, 2 - ельзасці, 1 - італійці, 1 - українці. У решті бараків мешкали поляки, німці, угорці, тощо ¹⁶.

Р.Нахтігаль знайшов спогади двох офіцерів - з німецької та австро-угорської армій, які оповідали про їх дискримінацію порівняно зі слов`янами. Так, за словами молодого німецького офіцера Вільгельма фон Бюлова, який опинився у таборі наприкінці жовтня 1916 року, у бараках мешкали лише полонені-слов`яни. Німецькомовні австрійці ночували просто неба. При цьому німців з Німеччини та угорців він у таборі не зустрів.

У серпні 1917 року до табору прибув лейтенант австро-угорської армії, італієць з походження Рікко Піцціні. Він описав місцезнаходження полонених, як "розташований у маленькому лісі барачний табір, оточений загорожею з колючого дроту".

Адміністрація була повністю під контролем чеських та сербських легіонерів, охорона - з чехів, сербів, італійців, румунів та ельзасців. Полонених поділяли за національностями. В окрему групу виділяли полонених різних національностей (не німців і не угорців), які зберігали вірність австро-угорській монархії. До цієї групи потрапив і Рікко Піцціні, як він зазначав, "мучили нас жахливо" ¹⁷.

Фактично, ізоляційно-пропускному пункті (таборі) Дарниця грубо порушувались права полонених з австро-угорської армії. Толерувались лише слов`яни, а також румуни, італійці та ломбардці, які готові були зрадити військовій присязі та працювати або воювати проти Австро-Угорщини.

Що ж до австрійців, угорців, а також представників слов`янських народів та інших національностей, які відмовлялись ставати на шлях зради цісарю Францу-Йосипу - то ставлення до них було поганим.

Зберіглась низка спогадів, які підтверджують та доповнюють свідчення фон Бюлова та Рікко Піцціні, опубліковані Р. Нахтігалем.

Рядовий-словак австро-угорської армії Юліус Матейка, який прибув до дарницького табору у другій половині вересня 1915 року та відмовився приєднуватись до чехословацьких збройних формувань, згадував, що у той час там були надзвичайно важкі умови: голод, холод, хвороби та бруд ¹⁸.

Погані спогади про дарницький табір залишились і у військовополоненого словака Антона Круглера, який туди потрапив у липні 1916 року та мав конфлікт з чеськими вербувальниками: "Вскоре я побывал и в других лагерях для военнопленных, но лагерь в Дарнице был худшим из всех. Голод, грязь, болезни, вши".

Негативне ставлення до табору сформувалось у А.Круглера ще й тому, що він не хотів вступати до чехословацьких збройних формувань російської імператорської армії, а відтак потрапив під пресинг легіонерів:

"Как только нас привезли в Дарницу, агитаторы из чехословацких легионов отобрали у нас все наше нехитрое имущество, состоящее из ремня, бритвы, ножа, часов и других личных вещей. Эти вещи мы хранили как зеницу ока, так как знали, что в случае необходимости сможем обменять их на продукты. Но легионеры избавили нас от этой заботы".

Вірогідно, у дарницькому таборі теж були не раді таким незговірливим солдатам, як Антон Круглер, а відтак уже через три тижні його у партії з 4 тисячами інших полонених відправили до Тульської губернії - для будівництва місцевої залізниці ¹⁹.

Цікавий спогад про дарницький табір залишив фельдшер-чех Франтишек Хованець, який потрапив до полону пораненим у серпні 1916 року та також відмовився співпрацювати з чеськими представниками:
"Я попал в лазарет в Киеве, и после излечения меня послали в распределительный лагерь для военнопленных в Дарнице под Киевом. До меня через этот лагерь уже прошли сотни тысяч таких, как я. Там я, как и все остальные пленные, пережил немало тяжелых минут. Все, что у меня было, я променял на хлеб и другую еду. В этом лагере со мной произошел случай, который я никогда не забуду. Теперь, когда я рассказываю кому-либо о нем, все смеются, но тогда мне было не до смеха. Утром я, как обычно, встал в строй и вместе с остальными пленными, постоянно голодными, ожидал раздачи еды. Нас построили в четыре шеренги. За ограду к кухне нас пускали по 40 человек. Перед входом на кухню всегда стоял солдат-монгол, который не умел считать до сорока. Он считал на пальцах. Пропустив четыре человека, он загибал один палец и, когда наконец загибал десятый, кричал: "Сорок!" Этот сороковой всегда получал от монгола хорошую затрещину по уху - пусть знает, что он и есть тот самый сороковой. Голодные пленные, чтобы не остаться совсем без еды, сносили это. На мое счастье или несчастье, я в то утро тоже оказался этим сороковым. Увидев, что монгол со всей силой ринулся на меня и замахнулся, я отскочил в сторону, а монгол упал и зарылся носом в песок.
Все стоявшие в очереди пленные, конечно, рассмеялись. Это еще более разозлило солдата, и мне ничего другого не оставалось, как покинуть свое место и убежать, не получив скудной порции еды. Вскоре с группой пленных я уехал из Дарницы и попал в новый лагерь для военнопленных на окраине Орла"²⁰.

Досить докладі спогади про дарницький табір та життя у Києві у 1915-1917 рр. залишив словак з австро-угорської армії Йозеф Лабуда. Він потрапив до полону 21 жовтня 1915 року, а на початку листопада прибув до Дарниці. На відміну від згаданих вище полонених, Йозеф Лабуда одразу став співпрацювати з представниками чеського національного руху:
"Недалеко от Киева, на левом берегу могучего Днепра, среди чудесных вековых сосен раскинулось село Дарница. В ноябре 1915 года здесь на огороженном высоким забором участке строился лагерь. Сюда со всех участков фронта доставляли пленных, которых затем переправляли в глубь России или распределяли на работу на Украине. Когда мы добрались до лагеря, уже наступили холода и почти каждый день выпадал снег. Пленные, измученные и слабые, спали прямо на земле у костров. Каждое утро находили десятки умерших. Пищу выдавали круглые сутки, но получить ее было невозможно. Кухню буквально штурмовали, и далеко не всем удавалось пробиться к котлу. Из лагеря в глубь России обычно отправляли немцев и венгров, словаков же в большинстве случаев оставляли для работы на Украине. Через некоторое время дошла очередь и до нас. Поездом нас отправили в город Казатин. Там мы работали на армейских складах. Жилье и питание были сносными. Но нас страшно мучили вши, от которых буквально не было спасения. Вскоре, через пять месяцев, я заболел и снова попал в лагерь в Дарнице, где недавно выстроили больницу. После четырехнедельного лечения меня выписали и сказали, что мне, наборщику-словаку, можно будет устроиться в одну из киевских типографий. В бараке, куда меня поместили, я познакомился с двумя наборщиками - Павлом Кубишем из города Мартин и Ладиславом Шрайером и города Млада-Болеслав. Шрайер работал на кухне и вечером приносил нам кое-какую еду в дополнение к пайку. К тому времени положение в Дарнице улучшилось, потому что количество пленных резко сократилось. В начале марта 1916 года нас выпустили из лагеря, и мы могли определиться на работу, как обычные граждане. Вскоре мы начали работать в типографии Вацлава Швиговского. Там уже работал военнопленный Войда. Здесь же работали отец и сын Копецкие - постоянно проживающие в России чехи, русский Алферов, переплетчик-словак Сикора, один поляк и другие. Нас определили в типографию, где печаталась газета "Чехослован" и вскоре стали печататься "Словенске гласы", "Ческословенски вояк", а также румынская, польская и сербская газеты для пленных. Одним из редакторов газеты "Чехослован" был будущий автор знаменитого "Бравого солдата Швейка" Ярослав Гашек. После того как мы осмотрели типографию и узнали, где разместиться, нас послали, вернее отвели, к госпоже Лысой. Там бы должны были пообедать и помыться; нам обещали дать чистое белье и гражданскую одежду. Госпожа Лысая была чешкой. Она содержала нечто вроде пансиона, где питались офицеры из "Союза чехословацких общин". И хотя там нас хорошо накормили и после обеда мы сидели в мягких удобных креслах, мы предпочли бы обедать в лагере. Каждый разглядывал нас, а одеты мы были в лохмотья. Положение не из приятных! После обеда нас замучили вопросами, на которые в основном отвечал Грайер. Я молчал. А когда меня спросили, почему я такой задумчивый и о чем думают словаки, я ответил: - Словаки? Они молятся, чтобы поскорее наступил мир! Почти каждый день в типографию прибывали новые рабочие - словаки и чехи. Мы уже смогли набирать тексты не только на чешском и словацком языках, но и на русском, украинском и польском. Это дало нам возможность изучить эти языки, особенно русский. Обучались мы и словацкому правописанию, потому что на родине на словацком языке мы могли говорить только дома, обучение в школах велось на венгерском языке.
Платили нам хорошо. Мы получали 35-50 рублей в месяц, снимали частные квартиры и там же питались. Нам жилось лучше, чем русским рабочим"²¹.

Цікаво, що у 1917 році власних типографії Вацлав Швиговський продав її Українському Державному банку, але робітничий колектив зберігся, та відтепер друкував офіційні та партійні видання Центральної Ради, зокрема - газету "Народна Воля".

Дискримінація полонених за національністю та політичними вподобаннями спостерігалась і в інших таборах для військовополонених на території Російської імперії.

Так, у жовтні 1915 року у київській пресі було опубліковано історію одного офіцера угорської національності, якому вдалось утекти з полону саме завдяки тому, що він від початку видавав себе за словака:
"Berliner Tageblatt" рассказывает о приключениях бежавшего из русского плена венгерского офицера, который после 65-дневного непрерывного путешествия из Ново-Николаевска через Маньчжурию, Японию, Америку, Норвегию и Германию возвратился в Вену. Фамилия того лейтенанта 17-го артиллерийского полка - Стефан Гара, пробыл он в русском плену 8 месяцев.
Попав в плен, лейтенант прибыл в Ново-Николаевск и выдал себя не за венгерца, а за словака, чтобы воспользоваться целым рядом преимуществ, предоставляемых "верным славянским братьям".

С ноября месяца военнопленные в России разделены на две категории. К первой причислены все пленные славяне, румыны и итальянцы, ко второй - немцы, венгры, турки и евреи.

Первой группе живется хорошо, ей предоставлена почти полная свобода, и пленными солдатами командуют пленные же офицеры-славяне. Жалованье (50 рублей в месяц субалтерн-офицеру), назначенное русским правительством, уплачивалось правильно.

Принадлежащие ко второй группе офицеры и рядовые все без исключения отсылались в Восточную Сибирь. Пользуясь, в качестве словака, полной свободой, венгерский офицер начал подготовлять свое бегство.

Ему удалось получить с родины в первый раз 212 рублей, а во второй 216 рублей. Русские власти, очевидно, что-то заподозрили, и лейтенант окольным путем узнал, что его собираются перевести 21-го апреля в Мариинск. Узнав об этом, лейтенант лег в постель и пригласил русского военного врача, который выдал ему свидетельство о "тяжкой болезни". 24-го апреля он бежал.

Офицер заявляет, что он не может сообщить всех подробностей о своем бегстве: быть может, его же способом воспользуются другие пленные, и он не желает компрометировать русских подданных, помогавших ему бежать. Он однако может сообщить, что бежал с подлинным русским паспортом в штатском платье.

На Сибирской железной дороге и в Манчжурии, не смотря на неоднократную проверку (не особенно строгую) его паспорта, лейтенант проехал беспрепятственно. Он подчеркивает, что ему удалось без всяких затруднений проехать со своими документами по Азиатской России, Китаю, Японии, Америке, а также через океан и омывающие Англию моря"²².

Згідно досліджень Р. Нахтігаля, середньостатистична чисельність "населення" дарницького табору впродовж 1915 - першої половини 1916 рр. Становила 5 тисяч осіб. Наприкінці червня було зафіксовано 25 тисяч полонених, у середині липня - 20 тисяч. У червні 1916 року з наказу імператора Миколи ІІ все "населення" табору було вивезено на схід, але незабаром він знов наповнився полоненими ²³.

Про несподіваний виїзд "мешканців" усього табору на схід у червні 1916 року, а також стосунки, які панували там, залишив короткі спогади офіцер австро-угорської армії українського походження Володимир Галан:
"Нас привезли до табору в Дарниці біля Києва, де вже зібрався більший гурт українських старшин з різних австрійських полків. По якомусь часі нам вдалось нав`язати зв`язки з таборовими старшинами - свідомими українцями, які хотіли задержати нас в Україні, бо "ви можете пригодитись". Пригадую молодого гарного "вольноопрєдєляющогося", який водив нас на прохід поза табір. Звичайно збиралась група з 10-12 старшин, і "вольноопредєляющійся" з довгим крісом та багнетом (ми сміялися, кажучи, що його кріс походить з часів Суворова) виводив нас до Дарниці, до українського ресторану. Там у задній кімнаті, всі ми сідали за стіл, а "вольноопредєляющійся" ставив свого кріса в куті зі словами "стой здєсь... син". В тому ресторані приймали австрійські крони, яких у нас було досить багато, і за обідом ми снували пляни втечі з табору і нашу майбутню працю на Україні. На жаль, ці пляни не здійснились: одного вечора увесь табір запакували у вагони і вислали на Москву, а відтіль до малого містечка Болхів, приблизно за 70 верств від Орла. Коли наш транспорт, понад 300 старшин різних національностей, прибув до Болхова, нас зустрів прапорщик з вибитим оком, якийсь Шевченко. Зі списком в руках він перевірив наявність усіх поляків, чехів, сербів. До загальної суми забракло йому ще 21 особи, і він запитав: --А іщо какіє національності здєсь? Ми піднесли руки - акуратно 21. --Какой національності? - запитав він. В ту мить підвівся з-за стола старий вусатий полковник, військовий комендант округи, і заявив на повний голос: - Гаспада, я тоже малорос!
На залі, зокрема серед поляків і чехів, постало велике здивування, що високий старшина російської армії признається до нас, як брат по крові, бож вони були переконані, що "українство - це вигадка"²⁴.

Переміщення полонених з дарницького табору на схід було пов`язано з наступом російської армії, внаслідок якого до початку серпня 1916 року було захоплено ще 350 тисяч ворожих офіцерів та солдатів. Значна їх частина пройшла крізь дарницький табір.

Багато хто з військовополонених солдатів - не лише слов`ян, а й німців та угорців - одразу розбирався землевласниками для сільськогосподарських робіт. Так, станом на 8 серпня 1916 року у сільському господарстві Російської імперії вже працювало майже 600 тисяч військовополонених ²⁵.

Якщо оцінювати ситуацію за повідомленнями київської преси, до полонених, які перебували у дарницькому таборі (ізоляційно-пропускному пункті), з боку військової влади та цивільних мешканців, було максимально лояльне ставлення.

Солдати австро-угорської армії, які мешкали у Дарниці та залучались до різних робіт у Києві, почували себе настільки вільно, що це викликало невдоволення керівництва київської військової округи.

Кінець-кінцем він наказав, "чтобы военно-пленные без надлежащего надзора не бродили, не ходили не ездили и не работали-бы на улицах так как такие пленные будут задерживаться комендантским надзором и полицейскими властями и отправляться на изоляционно-пропускной пункт для пленных, откуда эти пленные возвращаться не будут"²⁶.

Цікаво, що це розпорядження не мало жодних наслідків, оскільки через три місяці у газетах з`явились повідомлення про повторну вимогу військової влади обмежити права військовополонених:
"Замечено, что военнопленные, находящиеся на работах в учреждениях, предприятиях и у отдельных лиц, самовольно отлучаются с работ, бродят иногда по улицам без всякого за ними надзора, ходят с женщинами, курят, не отдают офицерам установленной чести, гуляют в садах. Все это указывает, что за пленными на работах нет надлежащего надзора. Главный начальник округа приказал предложить всем, у кого находятся пленные на работах, немедленно принять самые энергичные меры к устранению вышеупомянутого непорядка. При замеченном случае допущения послаблений в отношении присмотра за пленными, таковые будут немедленно у лиц, предприятий или учреждений, виновных в том, сняты без замены их другими.
Чинам полиции и комендантскому надзору приказано всех замеченных бродящими без лежа и присмотра военно-пленных задерживать и отправлять в штаб крепости для препровождения на дарницкий изоляционно-пропускной пункт, одновременно донося в штаб округа, кому были отпущены задержанные пленные"²⁷.
А ось ще одне розпорядження на ту ж тему: "Комендант г. Киева обратился к и.о. городского головы с указанием, что военно-пленным, находящимся на городских работах: в хлебопекарнях, санитарном обозе и друг. городских учреждениях выдаются увольнительные записки или удостоверения на беспрепятственный пропуск по городу, причем военнопленные отпускаются в город без конвоя.
Замечено также, что такие военнопленные переодеваются штатское платье и бродят по городу. В виду этого комендант просит немедленно прекратить выдачу военнопленным, находящимся на городских работах, увольнительных записок и удостоверений на увольнение в городе по каким бы то ни было делам и о недопущении в интересах безопасности, посылки военнопленных куда бы то ни было без конвоя"²⁸.

Попри ці "обмеження", військовополонені продовжували почувати себе цілком комфортно у Києві. Ось ще одне розпорядження, яке свідчить, що на відміну від своїх товаришів, які продовжували страждати та гинути на фронті, полонені вели просто розкішний спосіб життя:
"Полицмейстеру предложено предупредить содержателей ресторанов, трактиров, столовых, кинематографов, театров и организаторов гуляний и вообще собраний о том, что посещение этих учреждений воспрещено военнопленным, кроме случаев, когда на сие будет дано разрешение военного начальства.
При несоблюдении этого требования о содержателях указанных учреждений будет возбуждено ходатайство о закрытии принадлежащих им заведений"²⁹.

Цікаво, що у той же час київські газети відзначали, що солдати російської армії у більшості не мають змоги відвідувати різні заклади культури та дозвілля Києва - або через матеріальні проблеми, або внаслідок дисциплінарних обмежень.

Полонені, які перебували на різних роботах, не охоронялись не лише в Києві, але й у місцях, звідки надзвичайно легко було втекти. Наприклад, велика група полонених без жодного конвою працювала на будівельних роботах дарницької гілки московсько-київсько-воронізької залізниці - у Лубнах, Гребінці, Переяславі та власне Дарниці.

Вочевидь, там виникли якісь ексцеси, через що начальник київської міської поліції ініціював набір через пресу за гроші 50 стражників ³⁰.Велика довжина дарницької залізничної гілки та мала кількість стражників, яких треба було найняти, свідчить про те, що вони мали охороняти не стільки полонених, скільки саме будівництво від будівельників.

За даними Р. Нахтігаля, станом на початок 1916 року близько 2 тисяч полонених з дарницького табору використовувалось на різних роботах, у тому числі 1170 працювали у Києві на вуличних роботах ³¹.

Зокрема, у Києві, на "Чешській обозній фабриці", заснованій відомим громадсько-політичним діячем Г.І. Йиндржишеком (т.зв. "Возовці") працювало 300 полонених-чехів. Ними також було укомплектовано пожежне депо на Тарасівській вулиці (серед пожежників був майбутній президент радянської Чехословаччини Людвік Свобода) ³².

У матеріалах київського міського архіву вдалось віднайти точну адресу "Возовки": вулиця Польва, 105-а: з 8 жовтня 1915 року там перебувало 164 військовополонених (нині це район Політехнічного інституту, поруч знаходилась чеська школа (на Польовій, 109) та чеський парк "Стромовка").

За даними київської міської управи, ще 100 військовополонених з 5 листопада 1915 року працювали у київському 1-му продовольчому магазині на вул. Ломаковській, 18 (нині вул. Мічуріна на Печерську, в районі Звіринця).

Дарницький табір для військовополонених став базою для формування різноманітних слов`янських частин у складі російської армії. Саме за рахунок полонених у січні 1916 року Чеська дружина була розгорнута у 1-й стрілецький полк 16 квітня 1916 року з військовополонених австро-угорської армії почалось формування 2-го Чехословацького полку.

Один з лідерів чеського національного руху І. Дюріх, який разом з Штефаником на початку 1917 року перебував у Росії, 12 січня дав коментар петроградській газеті "Новое Время", де запевняв, що "триста тысяч чехов находится в русских лагерях для пленных и с нетерпением ожидают призыва сражаться против Австрии. Щепетильные австрофилы лишены возможности видеть в этом нарушение присяги, ибо нынешнему императору Карлу чехи не присягали"³³.

Після Лютневої революції 1917 року формування національних частин з полонених пішло гігантськими кроками. Чехословацька бригада була розгорнута спочатку у дивізію, а потім - корпус. Був створений Сербський легіон, який кінець-кінцем також став дивізією.

Румунські формування влились до королівської румунської армії. Українці, які утримувались у дарницькому таборі, стали кістяком для створення Галицько-буковинського куреня (потім - 1-го куреня Січових Стрільців) військ Центральної Ради та одним із зародків Армії Української Народної Республіки.

Станом на січень 1918 року у таборі в Дарниці ще перебувало 2230 військовополонених. Після зайняття України німецькими та австро-угорськими військами у Дарниці ще деякий час знаходився табір для німецьких бранців, які зі сходу повертались на батьківщину. Останній документ, який вдалось знайти досліднику Р. Нахтігалю, датований 6 травня 1918 року ³⁴.

Місце знаходження дарницького табору полонених (ізоляційно-пропускного пункту) чітко простежується завдяки детальним радянським схемам м. Києва 1932 року.

На них за ст. Дарниця, здовж залізниці, чітко позначено огороджене місце з 31-36 спорудами, розташованими за стандартною схемою будівництва таборів. Навколо - багато залізничних колій, кілька з яких так і не були добудовані.

Р.Нахтігаль у своїй статті стверджує, що "за залізницею було відкрито нове додаткове кладовище. Під час війни тут поховали понад 2 тис. військовополонених, хоча, імовірно, ця цифра була значно більшою"³⁵.

Цифра у 2 тисячі померлих видається вкрай фантастичною, але перевірити її немає змоги. На схемі Києва 1932 року в районі колишнього табору немає жодного кладовища.

Проте прямо навпроти колишніх бараків у 1921-1922 році було засновано м'ясохладобійню, яка у 1930 році перетворилась на київський (дарницький) м`ясокомбінат. У 2010-і рр. це підприємство припинило своє існування та станом на сьогодні там, де воно знаходилось - рештки заводських корпусів.

На схемах Києва 1939-1941 років також фігурує територія колишнього табору з понад 30 спорудами. Вірогідна територія, де понад 100 років тому знаходився дарницький табір військовополонених та кладовище - це промислова ділянка поміж Ремонтною та Зрошувальною вулицями Дарницького району м. Києва.

Цікаво, що за адресою: Зрошувальна, 19, залишилась незвичайна за своєю архітектурою кам`яна одноповерхова споруда з кількома господарчими будівлями поруч. Її час будови - однозначно або період Першої світової війни, або 1920-і рр.

Дуже вірогідно, що ця споруда була збудована для адміністрації дарницького табору. Станом на сьогодні територія, на якій перебуває ця споруда разом з іншими господарчими будівлями - у приватній власності.

Стаття підготовлена за сприяння посольства Словацької Республіки в Україні.
1. Киевлянин. - Ответ на германскую ложь. - 23.01.1915.

2. Киевлянин. - Прибытие пленных. - 24.02.1915.

3. Киевлянин. - Прибытие пленных. - 17.01.1915.

4. Изолирование австрийских и германских пленных // Киевлянин. - 15.05.1915.

5. Киевлянин. - К передвижению военно-пленных по г. Киеву. - 12.02.1915.

6. Киевлянин. - Пленные. - 7.01.1915.

7. Киевлялин. - Отправка пленных. - 18.01.1915.

8. Киевлялин. - Прибытие пленных. - 24.01.1915.

9. Киевлянин. - Отправка пленных. - 27.01.1915.

10. Киевлянин. - Прибытие пленных. - 19.02.1915.

11. Киевлянин. - Труд военнопленных. - 2.01.1915; Киевлянин. - Использование военнопленных в хозяйстве. - 21.01.1915.

12. Киевлянин. - Перевод изоляционно-пропускного пункта в Дарницу. - 15.07.1915.

13. Киевлянин. - Отправка пленных на полевые работы. - 16.07.1915.

14. Нахтігаль Р. Дарницький табір військовополонених під час Першої світової війни // Український історичний журнал. - 2010. №2. - С. 105.

15. Йиндржих Йиндржишек или Генрих Игнатьевич Один из организаторов антигабсбургского движения среди чехов, живших в России, "некоронованный король русских чехов", самодеятельный консул // Муратов А. Муратова Д. Судьбы чехов в России, ХХ век. Путь от Киева до Владивостока. - Прага, 2012. - С. 11-48.

16. Нахтігаль Р. Дарницький табір військовополонених під час Першої світової війни // Український історичний журнал. - 2010. №2. - С. 109.

17. Там само. - С. 110-111.

18. Матейка Ю. Мои воспоминания о молодости и России // Былые походы. - Москва, 1961. - С. 55.

19. Круглер А. Я прошел русскую школу // Былые походы. - Москва, 1961. - С. 171-172.

20. Хованец Ф. Фельдшер 1-й интернациональной бригады // Былые походы. - Москва, 1961. - С. 184.

21. Лабуда Й. Великая годовщина // Былые походы. - Москва, 1961. - С. 72-73.

22. Киевлянин. - Рассказ бежавшего из русского плена венгерского офицера.- 24.10.1915.

23. Нахтігаль Р. Дарницький табір військовополонених під час Першої світової війни // Український історичний журнал. - 2010. №2. - С. 108.

24. Галан В. Батарея смерті. - Нью-Йорк, 1968. - С. 22-24.

25. Киевлянин. - Труд военнопленных. - 8.08.1916.

26. Киевлялин. - Распоряжение о военно-пленных. - 11.5.1916.

27. Киевлянин. - Распоряжение о военнопленных. - 15.08.1916.

28. Киевлянин. - Надзор за военнопленными. - 15.08.1916.

29. Киевлянин. - Запрещение военнопленным посещения различных учреждений. - 3.09.1916.

30. Киевлянин. - Организация стражи для охраны военнопленных. - 17.08.1916; Стража для военнопленных. - 23.08.1916.

31. Нахтігаль Р. Дарницький табір військовополонених під час Першої світової війни // Український історичний журнал. - 2010. №2. - С. 107.

32. Йиндржих Йиндржишек или Генрих Игнатьевич Один из организаторов антигабсбургского движения среди чехов, живших в России, "некоронованный король русских чехов", самодеятельный консул // Муратов А. Муратова Д. Судьбы чехов в России, ХХ век. Путь от Киева до Владивостока. - Прага, 2012. - С. 11-48.

33. Киевлянин. - Военнопленные чехи. - 13.01.1917.

34. Нахтігаль Р. Дарницький табір військовополонених під час Першої світової війни // Український історичний журнал. - 2010. №2. - С. 113.

35. Там само. - С. 107.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ізоляційно-пропускний пункт та концтабір для полонених у Києві у 1914-1918 роках

# data[].attributes.attachment_link.description
Під час Першої світової війни Київ став головним пересильним пунктом військово-полонених Четверного союзу, яких перевозили з фронту вглиб Російської імперії. Це були представники десятків націй. Чимало військовополонених на деякий час зупинялись у Києві, а дехто залишався надовго, причому почувався досить комфортно. Багато бранців померли від поранень та різних хвороб.

# data[].attributes.headline
Життя у військовому полоні

# data[].attributes.subject
Життя у військовому полоні

# data[].attributes.headline
Чим займалися жінки у роки Великої війни

# data[].attributes.subject
Чим займалися жінки у роки Великої війни

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Який історичний шлях довелося подолати емансипованій жінці, аби воювати проти ворога, як жінки стояли на сторожі інформаційного фронту, рятували життя пораненим у боях та відстоювали права своєї країни на міжнародній арені. Історія українських жінок під час Першої світової війни.

Нові соціальні ролі

Революція ролі жінки у війні почала набирати обертів у Першій світовій, або як її ще називають - Великій війні. Із початком активної мобілізації чоловіків на фронт жінки мусили самостійно виховувати дітей і забезпечувати свої родини. Тож кількість жінок, які працювали на важких виробництвах, суттєво зросла.

Цікаво, що у Франції залучення жінок до роботи в промисловості відбувалося на неофіційних засадах, натомість у Німеччині та Британії цей процес був більш централізований із боку влади. Важкі умови праці, виснажливий понаднормовий графік не зупиняли жінок в опануванні новими професіями. Чоловіки, призвані до війська, сподівалися, що війна буде швидкою та блискавичною, однак надії не справдилася, а економіка в охоплених війною країнах стрімко падала.

Багато жінок йшли працювати вишивальницями або рукодільницями в майстерні, створені заможними жінками-меценатками. Жінки намагалися будь-якими силами тримати стан економічних справ на плаву. Ба більше - жінок почали влаштовувати на роботи, які донедавна вважалися лише чоловічими. Зокрема, суттєво збільшився відсоток жінок, які працювали водійками трамваїв, офіціантками, банкірками тощо.

Військові медсестри

Жінки відіграли величезну роль у розвитку медичної справи під час Першої світової. Багато молодих дівчат і жінок йшли працювати військовими медсестрами, зокрема, на добровільних засадах у Червоному Хресті. Із останнім тісно пов'язана життєва доля Едіт Кевелл - британської медсестри, яка стала символом незламності та милосердя, виконуючи свій обов'язок до останнього подиху. Кевелл стала однією з тих жінок, що назавжди спростували міф про несумісність жінки та війни. Британська медсестра разом зі своїми вихованками в облаштованому Червоним Хрестом бельгійському госпіталі до кінця життя лікувала поранених бійців, незалежно від їхньої національності та віросповідання. Життя Едіт обірвалося трагічно - жінку розстріляли за вироком німецької влади, звинувативши в зрадництві.

Сестри милосердя займалися не лише безпосереднім лікуванням ран, але й піклувалися про потерпілих, надавали психологічну допомогу, вислуховували поранених бійців. Величезну роль у медичній справі відіграла й науковиця Марія Склодовська-Кюрі, яка на час Великої війни очолила Рентгенівську службу Міністерства військових справ. Кюрі спочатку налагодила у власній лабораторії виробництво рентгенівських апаратів, а потім передала їх на потреби військових госпіталів, аби зменшити кількість ампутацій.

Жінки на фронті

Під час Першої світової війни роль жінки посилилася не лише в тилу. Яскравим прикладом їхньої участі у бойових діях є Допоміжний жіночий територіальний корпус, створений британськими активістками. Загалом корпус налічував близько 40 тисяч учасниць, серед яких вісім тисяч були іноземками. Військове угрупування було створене 1917 року та проіснувало до 1949-го, зрештою об'єднавшись із Жіночим армійським королівським корпусом. Однак якщо подібні об'єднання побачили світ у Європі лише у 1917 році, то в Україні це відбулося на три роки раніше, коли українські жінки за власною ініціативою почали вступати до лав Січових стрільців. Тридцять три жінки, що увійшли до жіночої чоти Січових стрільців-2, перед тим як перейти до ведення бойових дій, проходили військові вишколи в організаціях "Січ", "Сокіл" та "Пласт".

В окопній війні у складі жіночої чоти брала участь українська військова Олена Степанів, яка до війни отримала освіту історикині та займалася викладацькою діяльністю. Степанів стала першою жінкою, зарахованою на військову службу у званні офіцера.

За період Першої світової війни Олена встигла очолити жіночу чоту УСС, побувати в російському полоні та взяти участь у Карпатській воєнній кампанії. Сама військова у своїх спогадах писала: "Ми не були вповні свідомі цього, яку властиво роботу повинні робити жінки в часі війни, ми над тим не застановлялися, цього не обговорювали, ані не ставили собі ясного плану - чим має бути жінка в часі війни". Подейкують, що, коли Олену Степанів нагороджували за військові заслуги, на відповідь, чи змогла б вона з таким же завзяттям воювати на італійському фронті, жінка відповіла: "Ні, бо я йшла на війну проти москалів!"

Не меншою відвагою відзначилася й військова Ірина Кузь. За спогадами сучасників Кузь, жінка самотужки взяла трьох ворожих солдатів у полон, а також здобула стратегічно важливі карти московського штабу.

Читайте також: Жінки УПА. "Що спонукало мене обрати шлях, який з самого початку віщував багато трудів і небезпек?"

Просвітницька діяльність

Жінки у Першій світовій війні не оминали стороною й спроби дипломатичного вирішення війни. Так, 1915 року в Гаазі було створено Міжнародну жіночу лігу за мир і свободу. У різний час в її складі були такі діяльні українки, як Надія Суровцова, Оксана Драгоманова та Харитя Коненко.

Надія Суровцова була докторкою філософських наук, журналісткою, редакторкою та громадською діячкою. Після Лютневої революції 1917 року жінка займалася агітаційною діяльністю, а за часів Гетьманату працювала в Міністерстві закордонних справ. У складі Міжнародної жіночої ліги Суровцова була делегатом у численних містах Європи, зокрема у Дрездені, Вашингтоні, Відні, Амстердамі, Парижі та Гаазі.

Оксана Драгоманова в період Першої світової разом зі своїм чоловіком Іваном Храпком брала участь у дипломатичній місії Української Держави та УНР, а згодом із дипломатичною метою була направлена для участі у Версальській мирній конференції, скликаній державами-переможницями після завершення війни.

Харитя Кононенко відзначилася як у Першій, так і в Другій світовій війні, була керівницею Українського Червоного Хреста на Волині, підтримувала бійців УПА, забезпечуючи військових необхідними медичними засобами.

Кононенко, як і багато інших ентузіасток, брала участь і в інформаційній війні, редагуючи жіночу колонку газети "Діло". Загалом, під час Великої війни відбувся розквіт видавничої справи, стрімких обертів набирало газетярство. Так, Северина Кабаровська, яка була однією з очільниць руху жіночої молоді у 20-му столітті, написала цілу низку статей на тему ролі жіноцтва у війні для періодичного видання "Українське слово".

У 1917 році друком почав виходити український часопис для жінок "Жіночий вісник". Згідно з положеннями Комітету Центральної Ради, новостворене періодичне видання "об'єднувало жінок на просвітньому та економічному ґрунті під гаслом рівних із чоловіками прав жінки у громадянській роботі для добра України".

Українські жінки в період війни гостро відчували потребу в утвердженні власної національної ідентичності, саме тому і військова, і громадська діяльність допомагали активісткам демонструвати Україну як самостійну державу на світовій арені.

Війна, як карколомне явище в історії людства, лишає по собі низку глобальних наслідків - як зовнішніх, так і внутрішніх. В умовах воєнного часу, коли чоловіки одне за одним вирушали на передову, жінки приміряли на себе незнайомі до того ролі.

Після завершення війни жіноча частина населення відкрила для себе багато нових професій та стала на шлях активної модернізації гендерних ролей у суспільстві. Після пережитого досвіду жінки прагнули утвердитися в нових правах і брати активну участь у громадському житті своїх країн. Із вищезгаданих прикладів бачимо, як жінки, що брали участь у бойових діях, успішно захищали докторські роботи, працювали в міжнародних організаціях, відігравали непересічну роль у дипломатичних місіях.

Безперечно, не варто забувати про симптоми ПТСР (Посттравматичного стресового розладу), що часто спостерігається у людей, які стали свідками трагедій війни. Жінки, що брали участь у бойових діях, мали складнощі з адаптацією у суспільстві, а Олена Степанів у своїх спогадах писала про те, що їй, як і багатьом жінкам, складно наново призвичаїтися до суконь та спідниць. Так чи інакше, Перша світова війна стала одним із рупорів подальшої активної участі жінок у воєнних діях та засвідчила здатність жінки відстоювати інтереси своєї держави на світовій арені.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Валерія Степаненко

# data[].attributes.attachment_link.title
Жінки у Першій світовій війні - DIVOCHE.MEDIA

# data[].attributes.attachment_link.description
Історія українських жінок під час Першої світової війни. Історичний шлях емансипованих жінок, які воювали проти ворога.

# data[].attributes.headline
Медсестри Першої світової війни

# data[].attributes.subject
Медсестри Першої світової війни

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історична правда

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
журналіст і мультимедіа-дизайнер, співпрацює з українськими виданнями у США та Канаді

Є в Скелястих горах Альберти (Канада) гора, яку індіанці колись називали "Білою примарою". Воно й не дивно: круті схили її, вкриті снігом, несуть у собі якусь могутню таїну, змушуючи кожного на мить завмерти, перш ніж клацнути фотоапаратом.

З часів Першої світової війни (1914-1918) гору стали звати "Едіт Кевелл" - на пошану сестри-жалібниці британського походження, розстріляної німцями.

Едіт Кевелл (Еdith Cavell) належала до тих жінок, які не тільки ненавиділи війну. Вони намагалися внести в її криваву жорстокість хоч трішки комфорту, турботливої жіночності, поставивши під сумнів несумісність таких понять, як "війна" й "жінка".

Маючи за плечима шляхетне виховання в сім'ї вікарія англіканської церкви (Норфолк, Англія), добре володіючи французькою та навичками медсестри, Едіт на початку війни вже опікувалась, як старша медсестра, пацієнтами школи-госпіталю в Брюсселі.
Всі матеріали за темою "Перша світова війна"
Коли під осінь 1914 року війна підступила до столиці Бельгії, в школі облаштували госпіталь міжнародного комітету Червоного Хреста, де лікували і "кайзерівців", і солдатів країн, що воювали з Німеччиною та Австро-Угорщиною.

З однаковою для всіх своїх пацієнтів увагою - незалежно від національності, релігійних та політичних переконань, а також особистих симпатій - вихованки Едіт Кевелл робили свою справу в кращих традиціях воєнної медицини британського вишколу.

Хіба могло бути інакше? Адже в них, британців, уже була Флоренс Найтінгейл - легендарна сестра-жалібниця, зачинателька медсестринського руху в часи Кримської війни (1853-1856).

Але для самої Едіт, вихованої на засадах гуманізму й милосердя, цього було мало. Отож жінка стає серцевиною підпілля, яке фінансує та переправляє в нейтральні Нідерланди тих видужуючих, які вже могли пересуватися без сторонньої допомоги. Забезпечуючи щасливчиків документами та провідниками, не вбереглося підпілля від зрадника.
"Не бий і не ображай полоненого. Можливо, сам будеш таким..."
У серпні 1915-го медсестру-сміливицю схопили. Її судив військово-польовий трибунал за "зраду", зігнорувавши негативним міжнародним резонансом, в якому помітну роль грали США з Іспанією.

Присудом був розстріл. 12 жовтня 1915 року відділення з 16-ти стрільців виконало присуд, не здригнувшись.

Шляхетна жінка, медсестра не за вишколом - за покликанням, Едіт до останньої хвилини була впевнена, що чинила благородно. Загалом же патріоткою було врятовано від перспективи бути розстріляними відразу ж після госпіталю понад 200 військовиків.

Ось так "війна" й "милосердя" змагалися на шпагах: хто ж і справді лицар? Як правило, справжні лицарі гинули, часто - зі словами всепрощення на вустах, як Едіт Кевелл.
Кохання під час Першої світової війни. Три родинні історії
Як службовець-невійськовик, вона була захищена Женевською конвенцією, але оскільки допомагала стати на ноги солдатам, які, за версією Німеччини, не сьогодні-завтра мали поповнити армії воюючих з Німеччиною країн (в основному це були солдати Британії, Франції та Бельгії), військовий трибунал розглядав її дії як сприяння ворожим силам.

Хоча, з іншого боку, для Едіт, яка зі своїми вихованками буквально виняньчувала пацієнтів, перспектива віддавання їх на поталу окупантам не ув'язувалась ні з етикою, ні з християнською мораллю - "возлюби ближнього" - і тому здавалась дикою.

Та історія розсудила по-своєму. Жертовність британської медсестри була гідно оцінена світом: від Англії і до Бельгії, від Франції і до Австралії, в Канаді й Сполучених Штатах її іменем названі вулиці, школи, лікарні й парки, знято дві кінострічки, написано книжки.

Французька співачка Едіт Піаф, яка народилася через два з лишком місяці після страти Едіт Кевелл, була названа в її честь. Але ніщо, на мою думку, так не вражає, як гора в Альберті - вся сива, як і пам'ять про британську сестру-жалібницю... горда своєю величчю, мов само милосердя.

Страта Едіт Кевелл прокотилася відлунням, яке розглядається сьогодні істориками (як і затоплений німцями британський пасажирський лайнер "Лузитанія" з 124-ма громадянами США серед 1198 загиблих та "телеграмою Ціммермана") як одна з рушійних сил, що спонукали Вашингтон підтримати в Першій світовій війні Антанту, тобто Англію, Францію та Росію.

До слова, в історії Першої світової війни є медсестра, якою однаково можуть пишатися і Штати, і Канада. Це - Ліна Гіґбі (Lenah H. Sutcliffe Higbee), яка пішла служити на флот - всупереч поширеному тоді упередженню, що жінка на судні приносить нещастя.

Ліна Гіґбі народилася і виросла в канадському Нью-Брансвіку у 1874 році. 9-річна Едіт Кевелл на той час уже об'їжджала разом з матір'ю всіх немічних парафіян батькової церкви - пізнавала, так би мовити, азбуку "любові до ближнього".

Ліна ж, коли настає час обирати професію, опиняється в США, де в Нью-Йорку у всіх на вустах була медична школа-госпіталь (New York Post-graduate Hospital). Випускний бал і весілля стають для дівчини щасливими подіями 1899 року.

Виходить заміж за лейтенанта-полковника Корпусу морської піхоти США Джона Генлі Гіґбі, який був старшим від неї на 36 років. Але він встиг передати коханій жінці його любов у море, в людей, для яких флот - це цілий всесвіт.

Коли чоловік помирає у Баффало в 1908 році (до слова, саме на її день народження), Ліна Гіґбі вдосконалює свої навики медсестри у госпіталі Фордгем вНью-Йорку. Того ж таки року її зараховують у знамениту "двадцятку медсестер", яка першою в історії Америки починає службу на флоті.

Карколомна кар'єра характерна не тільки для кінозірок...

Уже в квітні 1909-го вона стає головною медсестрою флоту з призначенням на роботу в Норфолк - головну базу Військово-Морських Сил США. Кілька років по тому Ліна Гіґбі стає завідуючою - другою особою в медсестринському корпусі флоту США, успішно утримуючи цей статус до 1922 року.

Перша світова війна втиснулася в цей проміжок часу згустком жалю та безсонними ночами, проведенимим біля ліжок поранених, вертикальною зморшкою на її чолі - від чужих смертей на її очах, від чиєїсь некомпетентності й безнадії в очах важкопоранених, а також злості - на тих, хто розпочав цю криваву бійню.

І все ж такі, як Ліна Гіґбі, не тільки внесли у флотське будення ласку "голубок" та "ластівок". Вони, мов морські чайки, прижилися в буднях моряків і звели нанівець прикмету сумнівної репутації - "жінка на судні - до нещастя".

Якби це було не так, чи була б ця відчайдушна жінка нагороджена медаллю Перемоги та Військово-Морським хрестом США (першою серед жінок Америки!), що поступається статусом тільки медалі Честі (Medal of Honour)?

Коли Ліна помирає в 1941-ому, країна вирішує ще раз віддати данину шани цій неординарній жінці, назвавши її ім'ям один з ескадрених міноносців; "USS Higbee" вкрив себе славою вже в іншій світовій війні - 1939-1945 рр.

Хоча і без медалей жінкам вдавалося знаходити для поранених ту "живу воду", що ставила їх на ноги.

Як ось і Ельза Брендстром (Elsa Brandstrom), донька шведського посла в царській Росії. З першого ж дня війни вона пропонує російській армії свої вміння сестри-жалібниці, а згодом, як представниця міжнародного комітету Червоного Хреста, прибуває до Сибіру доглядати полонених "кайзерівців".

Навіть коли царська охранка відбирає у неї дозвіл на роботу, Ельза вирушає до Сибіру нелегально, тягнучи із собою валізи з перекисом водню та бинтами. Мимоволі напрошується порівняння з жінками-"декабристками", які розділили сувору дійсність зі своїми чоловіками, засудженими в 1825 році за "вільнодумство".

Шведську громадянку привели до Сибіру також порив жертовності та почуття жалю, але - до чужих чоловіків, наречених, братів та батьків... Однак хто зараз знає її ім'я так, як знають імена Катерини Трубецької чи Марії Волконської?

За нею закріпилося ласкаве ймення - "сибірський ангел". Однак і на рятувальницю знайшлася тоді управа - 1920 року її таки заарештовують в Омську. Їй пощастило вислизнути з-за грат і вона повертається на батьківщину, де не полишає своєї справи: допомагає полоненим, пораненим, сиротам. Відтак, вже в Америці, продовжує перейматися проблемами німецьких та австрійських біженців...
Відкрився онлайн-архів Першої світової війни. ФОТО
Можна називати ще багато славних імен, їх сотні. Вічним пам'ятником сестричкам, "голубкам" є гора Едіт Кевелл. Як пощастить бути в тих місцях, заверніть до Джасперу, вклоніться пам'яті жалібниць, які ціною власного життя утвердили у віках поняття милосердя.

# data[].attributes.attachment_link.title
Медсестри Першої світової. Навіть гора прийшла до них з поклоном...

# data[].attributes.attachment_link.description
Вони є не меншими героями, ніж ті, кого вони врятували і чиї імена є в підручниках і мемуарах. Історії жінок, які стали сестрами милосердя в армії, на флоті, в Європі, у Сибіру, Сполучених Штатах та Канаді. Вічним пам'ятником "голубкам" є гора Едіт Кевелл у Скелястих горах.

# data[].attributes.headline
Роль українських жінок під час Першої світової війни

# data[].attributes.subject
Роль українських жінок під час Першої світової війни

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Elle - модний жіночий журнал

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Це ж знана річ, що ми потрапимо бути жінками, матерями, товаришами в різних ділянках праці, не тільки послушними, але й творчими, не тільки виконавцями чиєїсь волі, але відповідальними одиницями, що самі комбінують, організовують та провадять у життя свої думки. Вміємо бути рішучими, меткими, відпорними, впертими й непоступливими", - писала в спогадах українська громадська та військова діячка Олена Степанів. Вона воювала в лавах легіону Українських січових стрільців та докорінно змінила стереотипні уявлення про роль чоловіків та жінок у суспільстві.

Однак війна - це не тільки бойові дії на передовій. Це й міцний тил, де були медсестри, активістки чи благодійниці. Про них - саме українок під час Першої світової війни - читайте в матеріалі. Основним джерелом для написання стала книжка "Українські жінки у горнилі модернізації" під загальною редакцією Оксани Кісь.
Олена Степанів
Служба жінок у війську стала викликом для суспільства - війну вважали суто чоловічою справою, тому до солдаток в армії громадськість ставилася неоднозначно. Проте мілітарний вишкіл - навички стрільби чи орієнтування на місцевості - можна було здобути у просвітницьких та спортивних організаціях "Сокіл", "Січ" чи "Пласт", у яких часто брали участь і молоді дівчата. У легіоні Українських січових стрільців також були жінки, які долучилися до воєнних дій у складі різних підрозділів. У матеріалі "Втеча та повернення: українки в лавах Січових стрільців" авторка Мар'яна Байдак зазначає, що на сьогодні вдалося встановити прізвища 34 легіонерок, які були на фронті. Серед них найбільше відзначилися Олена Степанів, Софія Галечко, Ганна Дмитерко та Ірина Кузь.

На передовій жінки виконували накази нарівні із чоловіками. Олена Степанів згадувала, що їй доводилося по 24 чи навіть по 36 годин працювати на сильному морозі, підійматися на високі гори чи серед ночі копати шанці. Також легіонерки проходили багатокілометрові відстані, несли важкі наплічники, у яких містилися одяг, ліжник, харчові продукти, засоби гігієни, набої, а інколи навіть книжки.
Софія Галечко та Ганна Дмитерко
Чоловіки, найчастіше представники інтелігенції, нерідко засуджували бажання жінок братися до зброї, проте інші, здебільшого сільські хлопці, всіляко їх підтримували. Однак справжнє визнання наставало разом зі здобуттям бойових нагород. Наприклад, Олену Степанів та Софію Галечко за військові здобутки відзначили медалями "За хоробрість". Тоді ж генерал Ігнацій Фляйшман зазначив, що жінок нагороджує вперше.

Проте жінки під час Першої світової війни відзначилися не тільки на фронті - вони активно працювали і в тилу. Так, організація "Українська самаритянська поміч" створила шпиталь "Захист для Українських січових стрільців" у Львові. Проблемою сирітства українських дітей теж опікувалися жінки - з їхньою допомогою було відкрито понад 20 дитячих прихистків.

Галицьке жіноцтво долучалося й до діяльності Українського горожанського комітету. Галичанки не тільки спрямовували зусилля на допомогу пораненим солдатам, біженцям, бездомним, дітям, а ще й віднайшли понад 2000 зниклих безвісти українських жовнірів, листуючись із Міжнародним Червоним Хрестом.

Жінки розгортали свою діяльність і за кордоном. Наприклад, Український жіночий комітет допомоги пораненим воякам розпочав роботу y Відні й опікувався українськими жовнірами в австрійських шпиталях. Солдатам допомагали писати листи до рідних, забезпечували їх книжками, часописами, календарями та молитовниками. Наприклад, у військовому шпиталі в Гринцингу жінки започаткували щоденні курси, де навчали вояків української граматики, основ арифметики та німецької мови - тоді 200 жовнірів зацікавилися такою ініціативою. У Відні та інших австрійських містах організовували й бібліотеки, які містили по 40-60 творів українською мовою.
Український жіночий комітет допомоги пораненим воякам у Відні
Комітет спільно із Союзом визволення України поширював діяльність на табори полонених. Завдяки СВУ військовополонених українців переводили до окремих таборів у Австро-Угорщині та Німеччині - там для них відкривали читальні, школи, засновували хори, проводили кооперативні й господарські курси. Представниці комітету розповсюджували серед полонених українські газети, журнали, друковані видання - наприклад, "Кобзар" Тараса Шевченка.

Перша світова війна прискорила жіночу емансипацію і кинула виклик традиційним гендерним ролям, установленим у суспільстві. Не тільки чоловіки були частиною суспільних процесів - слово "солдатка" таки стало реальним, а благодійниці та громадські діячки, медсестри, вчительки посіли чільне місце у воєнному житті. Жінки реалізовували свої вміння не тільки в тому краї, де народилися, а й поза ним. Так Перша світова війна почала руйнувати стереотипи, закладені в тогочасному суспільстві.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Вміємо бути рішучими та впертими". Роль українських жінок під час Першої світової війни

# data[].attributes.attachment_link.description
Українки під час першої світової війни. Українки Перша світова війна. Жінки під час Першої світової війни. Українські жінки-військові під час Першої світової війни. Перші українки-військові