# data[].attributes.headline
Образ України у творах Григорія Сковороди (Колупенко Дар'я)

# data[].attributes.subject
Образ України у творах Григорія Сковороди (Колупенко Дар'я)

# data[].attributes.body
Шановні учасники дискусійного клубу! Напередодні 300-річного ювілею з дня народження Григорія Сковороди з'явилося чимало наукових праць і публікацій, де видатного філософа називають носієм духовного коду українського народу. Але в чому полягають особливості цього духовного коду? Як у філософській спадщині, літературних творах Григорія Сковороди відображалася національна історія та психологія українців? Питання є не таким простим та однозначним, як здається.  Чому, наприклад, Тарас Шевченко, визначний поет, один із творців української національної ідеї, досить критично ставився до Григорія Сковороди та писав про нього так: "Шотландець Бернс - поет народний і великий. І наш Сковорода таким би був, якби його не збила з пливу латинь, а потім московщина". Зазначимо, що не тільки Т. Шевченко помічав певну відстороненість Сковороди від проблематики національної історії, від сучасних йому трагічних подій доби ліквідації царатом Гетьманщини, Запорозької Січі та слобідських козацьких полків. Зокрема, літературознавець Ю. Барабаш пише: "Немає жодних фактів, які б свідчили якщо не прямо, то бодай опосередковано, натяком, що територіальні проблеми, життєво важливі й болючі для запорожців, хвилювали тоді Сковороду; навряд чи він взагалі про них що-небудь чув. Він перебував у зовсім іншому життєвому вимірі та життєвому просторі". Після таких оцінок творчості Сковороди виникає думка, а чи не звідти, із другої половини XVIII ст., походить байдужість певної частини моїх співвітчизників до національної справи, бажання втекти від суспільних проблем? Проте інші дослідники творчості Г. Сковороди незгодні з думкою про відстороненість філософа від національного життя другої половини XVIIIст., його бід і проблем, передусім ліквідації царатом автономії Гетьманщини. Наприклад, В. Шевчук вважає, що збірка Г. Сковороди "Сад божественних пісень" містить твори, які є "протестом проти вандальського акту" нищення козацьких свобід і вольностей. Пропоную звернутися безпосередньо до творчої спадщини Г. Сковороди, щоб визначитися з власною оцінкою поглядів філософа на історичну долю та майбутнє українського народу. За повідомленням Івана Андрусяка слово "Україна" Григорій Сковорода вживає у своїх творах двічі. По-перше, у листі до Михайла Ковалинського від 26 вересня 1790 року він називає Малоросію своєю матір'ю, а Україну тіткою по "жительству  і по любви к ней".  Термін "Малоросія" використано відносно Полтавщини - частини колишньої Лівобережної Гетьманщини, де у с.Чернухи народився Г.Сковорода. Ймовірно, що філософ скорочує так назву Малоросійської губернії. Ця губернія вперше  була створена у 1764 р. після маніфесту Катерини ІІ про ліквідацію гетьманства  Термін "Україна" Г.Сковорода використовує для позначення Слобожанщини, де після скасування слобідських козацьких полків у 1765 р. царат створив Українсько-Слобідську губернію. Отже, Григорій Сковорода виводить своє коріння з української землі. Саме вона, а не Російська імперія, підданим якої формально був Сковорода, є для філософа "матір'ю". Крім листа до Михайла Ковалинського Іван Андрусяк називає ще один твір Г.Сковороди,  де застосовано слово "Україна". Це - притча "Убогий жайворонок". Я ознайомилася з текстом притчи та знайшла у присвяті Федору Диському такі слова: "Всю ведь Малороссію Велероссія називає тетерваками. Чего же соромитися! Тетервак ведь есть птица глупа, но не злоблива... О, да сохранит юность твою Христос от домашніх сих тигров и сирен". Цитовані рядки свідчать про обурення Григорієм Сковородою ставленням росіян до українців  як до "тетерваків", неосвічених і глупих. І недарма далі, говорячи про богословське тлумачення притчі, Сковорода посилається на слова Біблії "Блажени нищіи духом". Нехай українці в уяві росіян невігласи-"тетерваки", але саме для таких - царство Боже. І далі, вже у притчі, український філософ звертається до читачів, маючи на увазі критику росіянами "простоти" співвітчизників:  "Кая польза читать многія книги и бути беззаконником?" Отже, у притчі "Убогий жайворонок" Григорій Сковорода протиставляє скромність і доброту співвітчизників-українців гордині та свавіллю росіян. У поетичній творчості Г. Сковороди слово "Україна" не згадується. Проте у вірші "Про свободу" ("De libertate")  ми знаходимо згадку про Богдана Хмельницького - засновника  Української козацької держави - Гетьманщини: "Слава навіки буде з тобою, / Вольності отче, Богдана герою!". З урахуванням того, що свобода для Григорія Сковороди була найвищим благом, філософ і поет надає надзвичайно високу оцінку історичної ролі Богдана Хмельницького, певною мірою ідеалізує саму засновану ним державу - Гетьманщину, де українці були вільними. На думку В. Шевчука, туга Г. Сковороди за часами, коли український народ мав власну державу - Гетьманщину, міститься також у поезіях "Саду божественних пісень". У пісні 14-ї я знайшла згадку про булаву - символ гетьманської влади: "Нині - скипетр і булава, / Утро вставши - худа слава, / Сердце пробождает сквозе, / Руце связані и нозе,/ Как избегнуть сети?" На мою думку, ці рядки свідчать про роздуми Г. Сковороди про трагічну долю козацьких гетьманів, багато з яких спочатку отримували владу, здобували перемоги над ворогом на полі бою, а потім ставали жертвами  пліток і заколотів, опинялися у в'язницях. Згадаємо хоча б сумну долю очільників Лівобережної Гетьманщини Дем'яна Многогрішного та Івана Самойловича, наказного гетьмана Павла Полуботка. Ймовірно, цитовані рядки Григорія Сковороди - це попередження козацькій старшині, яка в обмін на російське дворянство та земельну власність перетворювалася у другій половині XVIII ст. на вірних слуг російських імператорів. І втеча від світу, яку пропонує своїм співвітчизникам Григорій Сковорода як стратегію життєвої поведінки, є  реакцією на таку зраду національних інтересів: "Лутче жити в пустелі, / Затворившись в яскине, / Перебувати в местах беззвісних / І не чути гласов лестних". Який висновок ми можемо зробити на підставі аналізу вказаних творів Григорія Сковороди? Філософ вважав своєю матір'ю землю колишньої Гетьманщини, ідеалізував Гетьманщину як державу вільних людей. Його заклики відсторонитися від суспільно-політичного життя були пов'язані із засудженням намірів тогочасної еліти - нащадків козацької старшини - влитися до лав російського дворянства. Тому більш обгрунтованої я вважаю позитивну оцінку В. Шевчуком українськості Г. Сковороди, який стверджував своїм життям і творчістю головну рису української нації - волелюбство.

Колупенко Дар'я, Слов'янська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 11 Слов'янської міської ради Донецької області

# data[].attributes.headline
"Простота" істинних знань: у чому схожість поглядів на знання та освіту Г. Сковороди та Ж.-Ж. Руссо? (Нестеренко Олександр)

# data[].attributes.subject
"Простота" істинних знань: у чому схожість поглядів на знання та освіту Г. Сковороди та Ж.-Ж. Руссо? (Нестеренко Олександр)

# data[].attributes.body
Григорій Сковорода жив у другій половині XVIII ст. І цей час  в історії західноєвропейської цивілізації має назву - доба Просвітництва. На мою думку, головною ознакою доби Просвітництва є формування наукового світогляду, звільнення від обмежень, які накладала на розвиток наукових знань церква. У ці часи, у XVII  - XVIII ст., науковці, передусім, математики й фізики, демонстрували дивовижні можливості розуму в пізнанні природи. І поступово на зміну вірі в Бога приходила віра в науку та прогрес. Тому для мене було несподіванкою  дізнатися про негативне ставлення Григорія Сковороди до освіченості й наукових знань. Зокрема, це проявилося у творі Сковороди «Благодарний Еродій», що був написаний у 1787 році. У цьому творі між собою розмовляють мавпа Пішек і птах Еродій. Мавпа розповідає, що її діти отримують освіту у "славних училищах", тобто у кваліфікованих учителів. Тому  мати сподівається, що в майбутньому її діти матимуть високі чини на державній службі, багатство й визнання суспільством. Птаху Еродію така освіченість не до вподоби. Чому? Тому що «славні училища» є способом передачі наукових знань про природничий світ і мови різних народів, проте не спонукають людину до самопізнання, не породжують намірів змінити себе. Наукові знання стали товаром, який обмінюється на високе становище в суспільстві. Чи є корисними такі знання для конкретної людини та суспільства в цілому? На думку Сковороди, ні. Вони обманюють людей своїми обіцянками високого суспільного статусу, породжують непотрібні соціальні змагання. Пізнання «коперніканських світів», тобто астрономія... Пізнання різних мов, «всеязичнії попугаї»... Проте що буде з тими, хто отримав ці знання, але залишився на нижніх драбинах соціальних сходів? «Да откуда ж тебе радость і веселіє? Оттуду, что ти гол? Хорошо веселиться тогда, когда есть чем» Дійсно, не знання, а походження та наявність земельної власності визначали статус людини в європейському суспільстві XVIII ст. Хібність наукових знань та «желудкової» філософії, що спонукала людей до їх отримання, підкреслюється Григорієм Сковородою тим, що наприкінці твору він повідомляє про трагічну долю дітей мавпи Пішек. А що пропонує Григорій Сковорода замість наукових знань? У його творі птах Еродій отримав освіту від батька, а не в училищі. І, головне, чому вчив його батько, - це бути вдячним. Здається, це дуже просто. Проте слідування цієї батьківської заповіді вдячності вимагає роботи над собою протягом всього життя. І, дійсно, у 18 ст. (та й сьогодні) важко не впасти у відчай, а бути вдячним всесвіту, красі природи, людям навколо тебе. Далі Еродій розповідає притчу про монаха, який тисячу років ловив птаха без надії його спіймати. Так й істинне знання: якусь мить людина вважає, що володіє ним, а потім знову мусить перевіряти себе, своє серце, моральність власних вчинків. І шлях до істини починається спочатку. Як бачимо, оволодіння істинним знанням Григорій Сковорода не пов'язує з освітніми установами. Людину в неформальній обстановці виховує інша людина - носій мудрості. Таке виховання на основі християнських моральних цінностей любові до ближнього не породжує бажання підвищуватися над іншими та за їх рахунок. Адже з простого, або з невігластва, не можна отримати соціальний зиск. Отже, Григорій Сковорода протиставляє істинне знання, пізнання самого себе, роботу над власним моральним удосконаленням науковим знанням - знанням мов, природничих наук, отримання яких у тогочасному суспільстві роз'єднувало людей, спонукало їх до соціального змагання. Чи можна на підставі цього вважати Григорія Сковороду противником ідей Просвітництва? Авжеж, можна, якщо ми зведемо Просвітництво до ідей окремих його представників, скажемо, Вольтера. Проте, якщо ми проаналізуємо погляди на знання та освіту іншого видатного філософа доби Просвітництва Жана-Жака Руссо, то знайдемо багато спільного з поглядами Сковороди. «Усе виходить хорошим з рук Творця, все вироджується в руках людини. Вона (людина) нічого не хоче бачити таким, як створила природа - не виключаючи і людини: і людину (дитину) треба  видресирувати, як кінь для манежу, треба переробити на свій лад, як  дерево у своєму саду». Отже, Руссо теж вважав, що освіта в тодішніх школах ламала дитину, псувала її. Як і Сковорода, Руссо закликав не просто передавати дитині знання, а спонукати її до морального вдосконалення: «Жити - ось ремесло, якому я хочу вчити його. Виходячи з моїх рук, він не буде... ні суддею, ні солдатом, ні священиком: він буде передусім людиною». Авжеж, між поглядами Руссо та Сковороди є відм нності. Джерелами істинного знання Сковорода вважав Бога і людей. Для Руссо замість бога джерелами виховання були природа, речі, люди. Руссо не був такою віруючою людиною, як Сковорода.  Проте під природою він мав на увазі не природничі знання з біології або хімії, а  природні здібності дитини, які вона має від народження. На думку Руссо, потрібно виховувати дитину згідно з її природою. І тут ми знову знаходимо спільне з вченням Сковороди про «сродну» працю, тобто про пошуки праці, яка є «сродною» людині, її здібностям і нахилам. Тільки така праця може зробити людину щасливою. І в результаті ми приходимо до висновку, що, незважаючи на заклик до простоти, невігластва, Григорій Сковорода є однодумцем одного з найяскравіших мислителів Просвітництва Жана- Жака Руссо. Отже, а чому не можна вважати просвітником і самого Сковороду?

Нестеренко Олександр, Білицька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №10 Добропільської ТГ Донецької області

# data[].attributes.headline
Символізм та алегоричність творів Г.Сковороди як ознака його належності до філософської думки доби бароко  (Никифоров Дмитро)

# data[].attributes.subject
Символізм та алегоричність творів Г.Сковороди як ознака його належності до філософської думки доби бароко  (Никифоров Дмитро)

# data[].attributes.body
Шановні учасники дискусійного клубу! Під час підготовки до нашої з вами зустрічі я перечитав твори Григорія Сковороди, зокрема його діалог «Наркіс: Розмова про те: Пізнай себе». На той час я вже знав із підручників та уроків української літератури основну тезу філософського вчення Григорія Сковороди: запорукою щастя людини є праця, споріднена її серцю. Для того, щоб визначити, яка саме праця є споріденою для тебе, необхідно перш за все пізнати себе. Проте відразу скажу: читати текст діалогу Сковороди було  складно. Адже він виявився сповненим незнайомими іменами, згадками про події Біблійної історії. Цитую уривок із прологу цього твору: «Наркіс називається така собі квітка і такий собі юнак. Наркіс - юнак, котрий у дзеркалі прозорих вод при джерелі дивиться сам на себе і залюбився смертно в самого себе». Здається, усе зрозуміло: давньогрецька міфологія подарувала нам легенду про Наркіса або Нарциса, який закохався у власне відображення у воді струмка, помер від туги за собою та перетворився на квітку. Авжеж, незвично, що для Григорія Сковороди Наркіс - позитивний герой, який прагне самопізнання, а не холодний самозакоханий егоїст, як я сприймав його у 6-му класі на уроці всесвітньої історії: «Наркісів образ благовістить це: "Пізнай себе!".. Воїстину, блаженна є самолюбність, коли вона свята; гей, свята, коли вона істинна». Позитивна оцінка самозакоханості Наркіса незвична для мене, але зрозуміла: закоханість спонукає людину зануритися, пізнати всі сторони предмету свого кохання. І образ Наркіса у Григорія Сковороди стає образом людини, що прагне самопізнання.

Проте читаю далі: «Чи не знаєте, що світ цей є ідол поля Деїрського?.. Даниїл не кланяється, а Наркіс не любить його. Світ є вулиця Мелхолина, вавилонська блудниця, біснувате море, а Даніїл і Наркіс у запалених цих пекельних водах побачили люб'язну свою любов». Друзі, а чи знаєте ви, хто такий Даніїл, із ким Сковорода порівнює Наркіса? Або де знаходиться поле Деїрське? Завдяки приміткам наприкінці видання я дізнався, що у Старому Заповіті є книга пророка Даніїла. І там є оповідання про золотого боввана, зображення язичницького бога, що був поставлений на Деїрському полі за наказом царя Вавилона Навуходоносора. За відмову вклонитися цьому кумиру три товариша пророка Даніїла були кинуті у вогненну піч, але вийшли звідти живими завдяки молитві справжньому Богу - Єгові. Тобто  оточуючий нас світ Григорій Сковорода порівнює з кумиром язичницького бога, якому марно поклонятися, марно пізнавати. Пізнання оточуючого світу не зробить тебе щасливим на відміну від самопізнання. Проте чому так складно, за допомогою біблійних символів Сковорода висловлює цю думку? А, можливо, це й нескладно для віруючої людини, просто я не читав Біблії? І знову протиріччя: як християнин може порівнювати пророка Даніїла, що провозвестив народження Христа, із героєм язичницького міфу Наркісом?

Отже, самий стиль мислення Григорія Сковороди виявився для мене незрозумілим. Але стаття української науковиці Тетяни Шевчук допомогла мені розібратися в цьому аспекті творчості великого українського філософа. По-перше, використання ускладненої художньої образності - символізм, емблематичність - є ознаками стилю бароко кінця ХVІ – ХVІІІ ст. Ці ускладнені символи, з одного боку, використовувалися філософами для створення особливої дійсності, паралельної реальному світові. З іншого боку, вони допомагали мислителям пояснити приховану сутність реального світу. По-друге, в уяві митців доби бароко античні та християнські образи існували в органічному зв'язку. Отже, символізм й алегоричність творів Григорія Сковороди, що вразили мене під час читання діалогу «Наркіс», переконливо свідчать про належність українського філософа до барокової культури.

Никифоров Дмитро, заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №10 Мирноградської міської ради

# data[].attributes.headline
Вплив ідей християнських мислителів Києво-Могилянської академії доби бароко на погляди Г.Сковороди (Барташевич Софія)

# data[].attributes.subject
Вплив ідей християнських мислителів Києво-Могилянської академії доби бароко на погляди Г.Сковороди (Барташевич Софія)

# data[].attributes.body
Шановні учасники дискусійного клубу! На мою думку, найбільший вплив на формування  філософських поглядів Григорія Сковороди мали ідеї християнських мислителів Києво-Могилянської академії - представників наукової думки доби бароко, переважно православних священнослужителів. Для того, щоб довести цю тезу, по-перше, пропоную згадати вчення Григорія Сковороди про будову всесвіту. За ним існують три світи: перший - макрокосм, Бог, другий - мікрокосм, людина, і третій світ - символічний світ книги книг, Біблії. На думку сучасних дослідників творчості Григорія Сковороди, такі погляди протирічать канонічним православним уявленням про тварний і небесний світи, а також світ Бога - позачасовий і позапросторовий. Проте ще у другій половині XVII - на початку XVIII ст., тобто майже за сто років до Григорія Сковороди, випускник Києво-Могилянської академії Данило Туптало виділяв два світи: мікрокосм - людину та макрокосм - універсум. За півстоліття до Григорія Сковороди, у 1702 році, був надрукований курс філософії Йосифа Туробойського, професора Києво-Могилянської академії. У цьому курсі стверджувалося існування п'яті світів: елементарного світу (чотири стихії земля, вода, повітря, вогонь); людини - мікрокосму; світу янголів; світу Божественної мислі; макрокосму - універсуму. Незважаючи на невідповідність канонічним уявленням про тварний і небесний світи, світ Бога, ці концепції вільно обговорювалися на лекціях і диспутах у стінах Києво-Могилянській академії. Концепція про два світи, що протирічила канонічним уявленням православної церкви, не завадила висвяченню Данили Туптала на митрополита Ростовського та Ярославського (1702). А в 1757  році  Данило Туптало, у чернецтві - Дмитро, був канонізований православною церквою. Наведені факти переконливо свідчать про свободу, яку мали православні віряни  у XVII - XVIII  ст. під час духовних пошуків. При цьому незмінною залишалася їх віра в Бога, який скеровує людину на шляху до істини. Зокрема, Григорій Сковорода писав про Бога так: «Цей найчистіший, всесвітній, всіх віків та народів загальний розум вилив нам, як джерело, всі мудрості та мистецтва, необхідні для провадження життя». Другим аргументом на користь висновку про переважаючий вплив православних філософів Києво-Могилянської академії на погляди Григорія Сковороди вважаємо його концепцію про дві натури (або природи). Цитуємо уривок із твору філософа «Вхідні двері до християнської доброчесності»: «Увесь світ складається з двох натур: одна видима, інша - невидима. Видима натура називається творінням, а невидима - Бог. Ця невидима натура, або Бог, все творене пронизує і утримує; всюди завжди був, є і буде». У вказаній праці Григорій Сковорода надає таку характеристику невидимій натурі, або Богу: «У стародавніх Бог називався всесвітній розум. У християн же для нього імена такі: дух, господь, цар, отець, розум, істина. Два останніх імені видаються більш властивими, оскільки розум взагалі нематеріальний, а істина вічним своїм існуванням цілком суперечить непостійній субстанції". Наведена цитата часто використовується дослідниками творчості Григорія Сковороди для того, щоб довести вплив на філософа ідеології Просвітництва, в якій Бог перетворився на розум та істину. Також деякі науковці проводять аналогії між  поглядами Григорія Сковороди та протестантами-  соцініанами, адже соцініани в першій половині XVII ст. виступили з проповіддю «розумної релігії». Але, на мою думку, концепція Григорія Сковороди про дві натури, його тлумаченні Бога має аналогії не з протестантським вченням, а з  філософською спадщиною православних мислителів Києво-Могилянської академії. Знову згадаємо Данилу Тупталу (святого Димитрія Ростовського). Він також розрізняв у мікрокосмі - людині - дві натури: духовну та тілесну. Він, як і Григорій Сковорода, відкидав антропоморфні атрибути Бога, вважаючи його вищою істиною.  І Данило Туптало, і Григорій Сковорода негативно ставилися до видимої (тілесної) натури, засуджували перенасиченість плоті, що породжує потяг до розкоші та багатства та загрожує іншим людям пригнобленням. Отже, вважаю неправильним відкидати зв'язок між православною філософською думкою XVII - XVIII ст. і поглядами Григорія Сковороди у спробах довести його європейськість та прогресивність. Європейськими та прогресивними на той час були не лише погляди протестантським мислителів: соцініан або англійців доби раннього Нового часу. Прогресивними були погляди професорів Києво-Могилянської академії, під впливом яких і сформувався український Сократ - Григорій Сковорода.
Барташевич Софія, Навчально-виховний комплекс №1 Покровської міської ради Донецької області

# data[].attributes.headline
1. Сковорода Г. Повн

# data[].attributes.body
1. Сковорода Г. Повне зібрання творів: У 2-х т. Київ : Наукова думка, 1973. Т. 1. 532 с..URL: http://litopys.org.ua/skovoroda/skov1.htm (дата звернення: 08.11.2022)

2. Кралюк П. М. Історія філософії України : підручник. Київ : КНТ, 2015. С. 318-335. URL: https://docs.google.com/viewer?url=https%3A%2F%2Fshron1.chtyvo.org.ua%2FKraliuk_Petro%2FIstoriia_filosofii_Ukrainy.pdf (дата звернення: 08.11.2022).

3. Кремень В. Г. Філософія Григорія Сковороди в контексті людиноцентризму. Вісник Національної академії педагогічних наук України. 4, 2 (Вер 2022), 1-8. URL: https://doi.org/10.37472/v.naes.2022.4202. Сковорода Григорій: ідейна спадщина і сучасність / Відп. ред. І.П. Стогній. Київ, 2003. 716 с.

4. Чижевський Д. Нариси з історії філософії на Україні. Київ, 1992. С. 43-79. URL: http://litopys.org.ua/chyph/chyph05.htm (дата звернення: 08.11.2022).

5. Шелухін В. Між просвітленням і Просвітництвом: чи був Сковорода соціальним утопістом? Матеріали ХХVІ Харківських міжнародних cковородинівських читань «Творчість Г. С. Сковороди як метатекст української культури. Пам’яті Мирослава Поповича», (ОКЗ «Національний літературно-меморіальний музей Г. С. Сковороди», 28–29 вересня 2018 року). Харків, 2018. С. 117-124. URL: http://dspace.univer.kharkov.ua/bitstream/123456789/15342/2/Scovorodynivka_2019_26_chytannya.pdf (дата звернення: 08.11.2022).

# data[].attributes.headline
Відеозапис виступу за темою "Філософія Григорія Сковороди - явище доби Просвітництва"

# data[].attributes.subject
Відеозапис виступу за темою "Філософія Григорія Сковороди - явище доби Просвітництва"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Донецька Ман

# data[].attributes.attachment_link.title
Відеозапис виступу за темою "Філософія Григорія Сковороди - явище доби Просвітництва"

# data[].attributes.body
Міркування щодо цієї проблематики у Сковороди мають релігійно-філософський характер, вони невідривне пов'язані із зверненнями до Біблії та християнської традиції, а тому спираються на головні християнсько-світоглядні категорії: любов, віру, щастя, смерть та ін. Шляхом міркувань про них філософ шукає відповідь на питання, ким є людина, який зміст її життя, які основні грані людської діяльності. Не втративши авторитету проповідника та вчителя, Сковорода, прагнучи навчити як власним прикладом, так і словом, закликав почати філософське освоєння світу з простого: пізнати віру та любов у всій їхній повноті, бо це і є пізнання людини. Поділяючи світ надвоє – на істинне та тлінне, віддаючи перевагу Вічності, Богу, Сковорода по суті пропонує подвійне співвідношення духовного та тілесного. Він вважає, що буквальний аспект розуміння віри та любові складається у повсякденній буттєвий необхідності цих понять. Людина без віри може піднятись до найвищих вершин. Але прозрівши, здобувши віру, вона опиняється перед усвідомленням їх мізерності. Там, де кінчаються межі розуму, починається віра.

Скорих Віра; Курахівська гімназія №2 Курахівської міської ради Донецької області.

# data[].attributes.headline
Погляди Григорія Сковороди що до можливостей пізнання людиною світу та самопізнання ( Мєркіна Каміла)

# data[].attributes.subject
Погляди Григорія Сковороди що до можливостей пізнання людиною світу та самопізнання ( Мєркіна Каміла)

# data[].attributes.body
Сковорода вважав, що за допомогою самопізнання можна дійти до найвищого досягнення людського духу - Богопізнання. Саме такий шлях людини до Бога показує Сковорода у своїх творах. Цей шлях, тобто шлях від самопізнання до Богопізнання, можна назвати висхідною лінією пізнання.  У самопізнанні, з погляду Сковороди, полягає сенс людського життя. У процесі його людина розкриває саму себе, повертається до глибинних основ свого існування. З цим пов'язане притаманне філософії Сковороди акцентування ролі серця як осереддя душевного життя людини.                                                 (Мєркіна Каміла. Курахівська гімназія № 2. Курахівської міської ради Донецької області )

# data[].attributes.headline
Велич і безсмертя Ск

# data[].attributes.body
Велич і безсмертя Сковороди полягає у тому, що в глуху пору найжорстокіших утисків народу царизмом він став на захист людини. Письменник мріяв про справедливе суспільство, де кожен буде жити добре. Творчість Г. С. Сковороди сповнена філософських роздумів про людське щастя, про єдність людини і природи. Схвильовано розповідає Сковорода про розум, чисту совість. У нього на фоні чарівної природи світ людських турбот виступає контрастом, йде одвічна боротьба добра і зла, життя і смерті. Більшу частину складають твори, в яких провідною є думка про необхідність жити “за природою”, про те, що праця за нахилом, за покликанням, за здібностями приносить щастя людині і користь суспільству. Як вчитель  вважаю, що зараз найголовніша для мене праця – навчати дітей. І як я буду вчити їх, таким буде складатися їх особисте життя, щасливе або нещасливе. Одного хочу: щастя, мати улюблену роботу, бути чесною людиною, жити по совісті, як хотів того великий український філософ, письменник, учитель Г. С. Сковорода. (Пазуха Я.С. Курахівська гімназія №2 Курахівської міської ради Донецької області)

# data[].attributes.attachment_link.title
Воронова, Згадова 1м

# data[].attributes.headline
Становлення і сутність філософської концепції Григорія Сковороди (Галівець Вікторія)

# data[].attributes.subject
Становлення і сутність філософської концепції Григорія Сковороди (Галівець Вікторія)

# data[].attributes.body
Вітаю шановних учасників дискусійного клубу. Мене звати Галівець Вікторія і я хотіла б поділитися інформацією щодо історії становлення філософських поглядів Григорія Савича Сковороди.

Філософська і просвітницька діяльність Григорія Савича Сковороди  припадає на другу половину XVIII століття. Саме у цей період формуються морально-етичні, естетичні принципи, питання педагогіки та виховання всебічно розвиненої і високоморальної особистості. Крім того, Сковорода звертається до питання побудови світу та сенсу людського життя і щастя.

Більшість дослідників творчої спадщини Сковороди підкреслювали його самобутність. Він був "мислителем самобутним, оригінальним. Він не повторював сліпо думки і теорії своїх попередників, а переосмислював їх крізь призму свого світоуявлення.

Основою філософського вчення Сковороди є концепція трьох світів і двох натур. Сковорода учив, що в усьому треба бачити двоїстість: видиме і невидиме, зовнішнє і внутрішнє, тілесне і духовне, тлінне і вічне, матерію і форму, старе і нове, явне і таємне. Викладаючи свою концепцію двох натур, Сковорода, хоч і визнавав невидиму натуру більш важливою, однак неодноразово підкреслював її тісний зв’язок з натурою видимою, наголошував на їх єдності.

Важливе місце у вченні філософа займає питання співвідношення між сутністю і явищем, формою і матерією: сутність — невидима, явище — видиме. Під поняттям "явище” Сковорода розумів матеріальний світ, об’єктивно існуючий, який чуттєво сприймається, тобто видиму натуру. Явище являє собою світ речей, в противагу якому сутність — духовна натура. Потрібно відзначити, що Сковорода проповідував об’єктивний ідеалізм, був спадкоємцем філософських ідей Платона.

Концепція трьох світів Григорія Сковороди стверджує, що існують світи:
1) великий або макрокосмос (Всесвіт);
2) малий або мікрокосмос (людина);
3) символічний (Біблія, міфологія, тощо).
Галівець Вікторія, Маріупольська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів № 66

# data[].attributes.headline
Погляди Григорія Сковороди на природу (сутність) людини, сенс її буття, можливості пізнання людиною світу та самопізнання

# data[].attributes.subject
Погляди Григорія Сковороди на природу (сутність) людини, сенс її буття, можливості пізнання людиною світу та самопізнання

# data[].attributes.body
Вітаю вас, шановні учасники дискусійного клубу. Мене звати Михайло Балджи і сьогодні я хотів би поділитися твердженнями щодо поглядів Григорія Сковороди про природу (сутність людини), сенс її буття, можливостей пізнання людиною світу та самопізнання.

1) Тотожність людини з всесвітньо-космічною субстанцією

Поділ світу на його різновиди, як і поділ його на видиму і невидиму натури, сягає в античну філософію. Там була висловлена думка про тотожність людини з всесвітньо-космічною субстанцією. В цій концепції єдності людини і Всесвіту людина — малий світ, мікрокосмос, що зосереджує в собі всі особливості Всесвіту макрокосмосу. Тобто людина — це модель великого світу, його копія у зменшеному розмірі.

Що ж являє собою великий світ? За вченням Сковороди, він є весь світ речей, Всесвіт. Розглядається як і безмежне явище. Особливо необхідно зазначити, що Всесвіт складається з багатьох світів, яких існує нескінчена кількість.

2) Основи щастя на думку Григорія Сковороди

Найважливішим для людини Сковорода вважав щастя. Щастя повинно бути побудоване на непохитній основі, яку складає невидимість. Воно не залежить ні від землі, ні від небес. Наше щастя — світ душевний, пізнання самого себе. У кожної людини є своя природа. Її можна пізнати і обрати собі заняття у "сродності” з цією природою. Тобто сродна праця — та, що відповідає природі людини. Тим часом у світі панують відносини, які грунтуються на несправедливому розподілі праці. В цьому філософ вбачає головне джерело нещасть і страждань людей. Сковорода вважав, що ідеал суспільства, де кожен реалізує свої природні обдарування у "сродній” праці і дістає насолоду від цього, можна втілити в життя за допомогою освіти, самопізнання.

3)Вплив на розвиток творчості поета

Філософська творчість Григорія Сковороди розвивалась під впливом багатьох чинників, що й зумовило її складний характер. Окрім багатого життєвого досвіду, тогочасних соціально-економічних факторів, на філософських поглядах Сковороди позначився вплив принаймні трьох ідейно-теоретичних джерел. Це:

— філософські вчення античності, Середньовіччя і Відродження;

— українське  просвітництво;

— народна мудрість.
Балджи Михайло, Маріупольська спеціалізована І-ІІІ ступенів школа № 66

# data[].attributes.headline
Символи у творчості Григорія Сковороди в контексті символізму українського бароко  (Бойко Богдан)

# data[].attributes.subject
Символи у творчості Григорія Сковороди в контексті символізму українського бароко  (Бойко Богдан)

# data[].attributes.body
Культура бароко наскрізь символічна, саме через символ вона і досліджує, і виражає світ. Стверджуючи, що Григорій Сковорода був людиною бароково світогляду, можна підтвердити це аналізом його символів, хоча б тих, які вживались найчастіше. Окрім тих, про які тут уже було сказано, варто відзначити і багато інших символів.

Твори Сковороди мають багато різноманітних емблематичних та символічних образів, які є способом вираження його філософських ідей та містичних прозрінь. Сам філософ говорив про природу емблематичних образів наступне: “…Стародавні філософи мали свою особливу мову, вони змальовували власні думки образами, неначе словами. Ті образи були фігурами небесного та земного, наприклад, сонце означало правду, кільце або звитий у кільце змій – вічність, якір – упевненість чи пораду… Образ, що приховував у собі таємницю, називався по-грецькому emblema…”. Свого часу Дмитро Чижевський слушно завважив, що Сковорода “належить до найяскравіших представників емблематичного стилю в містичній літературі Нового часу”. Сковородинські емблеми та символи Чижевський поділяв на п’ять основних груп: 1) тварини й птахи (віл-молотник, змія, бусел, мавпа, голуб, олень, верблюд); 2) фантастичні істоти (сфінкс, сирени, фенікс); 3) рослинний світ (колос, яблуня, квасоля, зерня); 4) мертва природа (магніт, веселка, сонце, вода, джерело, потік, криниця, скеля); 5) продукти людської праці (трикутник, лабіринт, перстень, жорна, годинник, якір, колесо, коло, ціп, сітка). Основним джерелом цих та інших образів Сковороди були надзвичайно популярні під добу бароко емблематичні збірники й енциклопедії.

Сковородинський образзернятка походить з емблематики. Сам філософ називав його емблемою, вказуючи на те, що цей образ споконвіку означав мислення або думку. Окрім того, покликаючись на філософську традицію, Сковорода називає зерням серце, ба навіть Бога. Цей образ часто виникає у творах Сковороди також тоді, коли мова заходить про метафізичні принципи його вчення, зокрема про прихованість невидимої натури (“з маленького зернятка виходить така велика яблуня”), “обоження” всього творіння (“зерня зогрівається та зогниває, але на сьомий день з’являється з нього новий плід та нове зерня”), містичне “переображення” людини тощо. Так само важливим є цей символ і в царині пізнання. (“Зрозумій зерня яблучне – і буде з тебе. Коли в ньому заховане дерево з корінням, гіллям, листям та плодами, то ти можеш знайти там також незліченні мільйони садів, і – наважуся це сказати – незліченні світи”). Сковорода стверджує, що видимі образи – то тільки “торбинки для золота та лушпиння зерня Божого”. Перспектива воскресіння, пов’язана з проростанням зерна, проілюстрована у 7-й пісні “Саду”: «Зерно пшенично в нивах естли согніет, / внішность естли нежива, нов плод внутрь цвітет. / За один старый клас / в грядущій літній час сторичный даст плод».

Важливе місце в символіці Сковороди займає символ каменю. Він символізує не лише Бога (“Бог є камінь, а все інше – тлінь, брехня, калюжа”), але також душевний спокій, Царство небесне, невидиму натуру тощо. Цей сковородинський образ походить з емблематики. Принаймні, у діалозі «Алфавіт миру» Сковорода змальовує скелю серед моря («In constantia quiesco») з амстердамської збірки «Symbola et emblemata selecta» (1705).

До найулюбленіших символів Сковороди належитьколо. Філософ називає безпочатковим і безконечним колом Бога, править про коло як про символ вічності (“колесо – символ, який приховує в собі безмежне колесо Божої вічності”), про “доброкруглість” істини (“Істина – доброкругла, неначе вічна райдуга”), говорить про коло як про джерело всіх інших фігур (“Коло є первісна фігура – батько квадратів, чотирикутників та незліченних інших”), про коловий рух душі та всього творива, яке, виливаючись із Абсолютного, стремить до нього назад. “Віцефігурами” кола в Сковороди постають численні образи: хлібина, монета, жорна, виноград, корона, намисто, яблуко, сонце тощо. Джерелом сковородинського образу кола, окрім емблематики, є християнський платонізм (Климент Олександрійський, Оріген, Діонісій Ареопагітський, Еріуґена, Бонавентура та інші). “Згадаймо слова старовинних філософів: “Божий центр є скрізь, а окружності нема ніде”, - говорить Сковорода.

Море – найпопулярніший образ у літературі українського бароко. Наші письменники XVII–XVIII століть повсякчас говорять про море світу та про “солоне море” дочасного людського життя, про “глибоке море” Господа й Пресвятої Трійці, море Пречистої Діви Богородиці, море сліз, гріхів, пристрастей, вічних райських насолод та “вогняне море геєнське”, море Божої хвали, серця, совісті, книжної праці, смерті, сумнівів тощо. Цей образ часто зринає також у творах Сковороди. За його допомогою філософ змальовує, наприклад, усі три складники онтологічної сфери (макрокосмос, мікрокосмос та світ символів). Утім, найчастіше Сковорода говорить про небезпечне й зрадливе море світу.

Рослинна символіка відіграє в Сковороди надзвичайно важливу роль. За її допомогою філософ описує життя космосу, а власне, його розгортання з божественної єдності в множинність. “Увесь світ…, – каже він, – захований, неначе прекрасне квітуче дерево в зерні, та навесні знову з нього з’являється”. Символом матеріального світу в Сковороди постає найпершеяблуня. Вона ж таки символізує і єдність “внутрішньої” та “зовнішньої” людини: “Поглянь на цю прекрасну яблуню перед вікном! Ти бачиш, як вона підіймає своє гілля, ніби безліч прикрашених листям рук. Чого ти не бачиш у ній? Її коріння заховане від тебе… Ах, мій друже, ти такий самий, як яблуня. Я бачу твоє гілля, але не бачу коріння твого серця – думки”. Зрештою, рослинна символіка надається також для змалювання символічного світу Біблії. Ця символіка в Сковороди має за джерело найперше святоотцівську традицію (Григорій Ниський, Діонісій Ареопагітський, Авґустин, Макарій Єгипетський, Максим Сповідник та інші).

Образсаду мав неабияку популярність у літературі українського бароко. Досить пригадати бодай назви творів Антонія Радивиловського («Огородок Марії Богородиці»), Симеона Полоцького («Барвистий вертоград»), Данила Домецького («Духовний вертоград»), Стефана Яворського “Виноград”, Митрофана Довгалевського («Поетичний сад»). У цьому річищі Сковорода також називає свою поетичну збірку садом: «Сад божественних пісень». Окрім того, філософ називав “Божим садом” умиротворену людську душу («Щастлив тот и без утех, кто победил смертный грех, / душа его – божій град, душа его – божій сад. / всегда сей сад даст цветы, всегда сей сад даст плоды, / всегда весною там цветет, и лист его не падет»), порівнював безконечні світи з “мільйонами садів”, змальовував Біблію як чудесний сад, оточений непролазними чагарниками, тощо.

Сад для Сковороди також є алегорією знання і здобування освіти. Символ саду в такій інтерпретації ми помічаємо в інших творах барокової епохи, що в українській культурі поширилися завдяки Києво-Могилянській академії. Г. Сковорода садом називає тогочасні колегіуми, де мудрі наставники плекали зерна духовності, і де сам він прилучився до джерел мудрості. У епіграфі до 27-ї пісні він звертається до білгородського єпископа иЙосафата, опікуна Харківського колегіуму, і богословська школа тут постає садом, а вчителі є «садівниками» в ньому: «ты сад напой, сей святый сад, / током вод благочестивых / З самых апостольских ключем».

Tpикутник виступає в Сковороди, перш за все, символом незбагненної для розуму Божої триєдності: “Хто з Піфагором розкусив символічний трикутник, що втілює правду, той бачить, що в ньому три, два та один є одне й те саме…”. Кути цього містичного трикутника означають таке: “Альфа – існує наперед усього творива. Омега – після всякого творива залишається. Віта – народжена та зникома середина, вічна за своїм початком і кінцем. Оця трійця є одиницею: Трисонячною єдністю, недремним оком…”.

В творчості Сковороди безліч інших символів, але наведених тут прикладів достатньо, щоб стверджувати, що мислення філософа належить саме до епохи бароко.  Бойко Богдан, Слов'янська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №5 Слов'янської міської ради Донецької області.

# data[].attributes.headline
Г.Сковорода -наша гордість, багатогранна  унікальна особистість, філософ бароко, богослов, поет, прозаїк, педагог, просвітитель, мовотворець, який пережив свій час, бо його праці, надбання актуальні й сьогодні. Вони мають вплив на розвиток історичної, культурологічної спадщини, формування нашої ментальності. 

# data[].attributes.subject
Г.Сковорода -наша гордість, багатогранна  унікальна особистість, філософ бароко, богослов, поет, прозаїк, педагог, просвітитель, мовотворець, який пережив свій час, бо його праці, надбання актуальні й сьогодні. Вони мають вплив на розвиток історичної, культурологічної спадщини, формування нашої ментальності. 

# data[].attributes.headline
Рутковська Анастасія

# data[].attributes.body
Рутковська Анастасія

ДВНЗ«Донбаський державний педагогічний університет»

Факультет ПТПО(Початкова освіта )

1 курс
Шановні учасники дискусійного клубу ,сьогодні я хотіла б поділитися своєю думкою щодо поглядів Григорія Сковороди на буття світу,його сутність і структуру.Але спочатку трошки про самого Григорія Сковороду:

Григорій Сковорода народився 3 грудня (за старим стилем – 22 листопада) 1722

року в сотенному містечку Чорнухи на Полтавщині в козацькій родині. Змалку він виявив неабиякий хист до науки та музики. Навчався в місцевій дяківській школі. Жив удома до 1734 року, аж поки не подався на навчання до Києво-Могилянської академії.Дитячі враження час од часу зринають у творах Сковороди. Світ Сковороди-дитини,про який збереглося обмаль прямих свідчень, можна спробувати реконструювати на підставі різноманітних історичних документів про Гетьманщину першої половини

XVIII століття, даних про звичаї та обичаї старої української школи,мандрованих дяків тощо.

Про Сковороду здавна говорили, що він жив так, як учив, а вчив так, як жив.

Справді-бо, життя Сковороди – то його втілена філософія. Один із чільних діячів української модерни Андрій Товкачевський навіть стверджував, що якраз життя

Сковороди і є його найліпшим філософським твором. Так чи ні,Сковорода розумів філософію передовсім як певний спосіб існування. Зокрема, в одному з листів до

Михайла Ковалинського він, спитавши самого себе: “Що таке філософія?” – відповів:“Перебувати на самоті із собою, із собою вміти вести розмову”. Таке розуміння єства філософії обумовлювало й відповідний стиль філософування, зокрема нехіть

Сковороди до систематичного викладу онтологічної, епістемологічної, етичної та іншої проблематики.

Перебіг життя та творчості Сковороди належно увиразнюється передовсім на тлі української дійсності XVIII століття, тогочасних соціальних, національних, релігійних,культурних та інших перипетій.

Діяльність гетьманів Івана Мазепи,Івана Скоропадського, Павла Полуботка, Данила Апостола, Кирила Розумовського,російських імператорів та імператриць (Петро І, Єлизавета, Катерина ІІ), поступова

інкорпорація Гетьманщини та Слобожанщини до Російської імперії, зруйнування Запорожжя та кріпаччина, підневільне становище українського православ’я, розквіт і

занепад культури українського бароко, репресивні заходи царату супроти української мови, просвітницька ідеологія й масонська містика та пієтизм, заснування в Україні

нових навчальних закладів, міграція українських інтелектуалістів до Москви й Санкт-Петербурга, а також їхні мандри Європою – ці та інші події на значну міру зумовлювали і спосіб життя Сковороди, і чільні ідеї та образи його творів, і теми та стиль його філософування, і його мову.

Сам Сковорода тлумачив своє життя як екзистенційну мандрівку. У діалозі

«Боротьба архистратига Михайла із Сатаною» філософ змальовує самого себе таким:“Веселими ногами та місцями він простує із жезлом і мирно наспівує: "Чуюся прибульцем на землі, не сховай же від мене своїх заповітів". Співаючи, кидає оком то

направо, то наліво, а то й на все видноколо; спочиває як не на узвишші, так побіля джерельця або на зеленій траві; ласує нехитрими ласощами, сам надаючи їм смаку,неначе добрий співак простій пісні. Він солодко спить та насолоджується Божими

видивами вві сні й наяву. А на ранок прокидається бадьорий і сповнений надіями…День йому – то цілий вік, що схожий на тисячоліття, і він не проміняє його навіть на тисячу нечестивих літ. По-світовому, він – найнікчемніший жебрак, а по-Божому –

найбільший багатій… Цей мандрівник ходить ногами по землі, та серце його перебуває на небесах і насолоджується”. Перегодом спосіб життя Сковороди трактували по-різному: філософ поставав то як “навчитель мудрості” на взір

стародавніх кініків або стоїків, то як звичайний мандрований дяк, то як “старчик” –такий собі чернець у миру. Так чи так, екзистенційні мандри Сковороди розгортаються в річищі українського мандрівництва XVI–XIX століть, адже нашу культуру, від

козацької доби аж до Тараса Шевченка, годі уявити без постаті самотнього мандрованого поета-філософа.

# data[].attributes.headline
Ідея "сродної праці" у творчості Г. Сковороди.                               (Лещенко Олена)

# data[].attributes.subject
Ідея "сродної праці" у творчості Г. Сковороди.                               (Лещенко Олена)

# data[].attributes.body
Байка "Бджола і Шершень" має прихований виховний зміст - перетворення праці із засобу до життя в найпершу життєву потребу і найвищу насолоду. Тільки праця, тобто праця за покликанням, може принести найвищу насолоду. Сам процес виконання "сродної праці" робить людину щасливою. Цю ідею озвучує і Бджола, зазначаючи, що їй куди більше подобається збирати мед, ніж його споживати. Ця ж думка основна  у  творі "Разговор, называемый Алфавит, или  Букварь мира": "Природному охотнику больше веселия приносит самая ловля и труд, нежели поставленный на стол жареный заяц".  Не буде щасливою та людина, що працює не за своїми нахилами, вона ніколи не досягне високих результатів у своїй діяльності. Своєю філософією "сродної праці" Григорій Сковорода вказав людству на один із шляхів до щастя, гармонії, чистої совісті. Учні не завжди розуміють зміст філософських праць Г. Сковороди, але коли доносиш думку про те, що потрібно обрати професію за покликанням, щоб приносила задоволення, а не тільки матеріальні здобутки, виникає дискусія. Свої погляди на ідею "сродної праці" учні доводять по-сучасному: робота повинна приносити збагачення, а не задоволення.

Лещенко Олена. Шандриголівська ЗОШ І-ІІІ ст. Лиманської міської ради Донецької області

# data[].attributes.attachment_caption
Малєєва Лариса Валентинівна

# data[].attributes.headline
Погляди Григорія Сковороди на буття світу, його сутність і структуру

# data[].attributes.subject
Погляди Григорія Сковороди на буття світу, його сутність і структуру

# data[].attributes.body
Я вперше усвідомлено прочитала  твори  українського Сократа  від початку й до кінця , коли  вступила  до  Харківського  педагогічного  інституту  імені Г.Сковороди.
Зацікавив мене Григорій Савич  своєю  теорією трьох світів. Йдеться про те, що існує великий світ — макрокосм, існує маленький — мікрокосм, й  існує світ Бога. Ці три світи, з точки зору Сковороди, складаються ще з двох натур, з двох природ — видимої і невидимої. Ті люди, які зациклюються у самопізнанні на видимості, на матеріальному, суттєво програють. Вони йдуть манівцями, бо  не бачать  самої сутності, вони йдуть повз Бога. Тільки  розпізнавши  свою внутрішню людину, як каже Сковорода, істинну людину, тобто істинного самого себе, людина розпізнає Бога. Ось ця людина  розгадає найскладнішу  загадку і впишеться в  загальну світобудову. Тож людина, водночас,це і сфінкс, який ставить запитання, і Едип, який розгадує ці загадки сфінкса.
Сковорода ніби промовляє до кожного з нас:«Пройди квест, розгадай себе,пізнай істинного себе – і будеш щасливий»

Малєєва Лариса Валентинівна,
учитель зарубіжної та української літератури
Криворізька загальноосвітня школа I- III ступенів
Криворізької сільської ради
Покровського району
Донецької області

# data[].attributes.headline
Філософія Григорія Сковороди та Києво-Могилянська традиція. Стукалов Віталій Андрійович , 1 курс, ДДПУ, факультет фізичного виховання.            

# data[].attributes.subject
Філософія Григорія Сковороди та Києво-Могилянська традиція. Стукалов Віталій Андрійович , 1 курс, ДДПУ, факультет фізичного виховання.            

# data[].attributes.body
Філософські погляди Сковороди мають неабиякий галузь знань, тому пропоную вам прочитати як він цього навчився.
Філософія в Україні зародилася завдяки Києво - Могилянської академії. Саме тут навчався Григорій Сковорода і тут же опанував він філософію. Упродовж 1740-1741 та 1744-1745 Григорій Сковорода вивчає саме діалектику, логіку, етику, фізику та метафізику в Мануйла Козачинського (курс «Philosophia
aristotelica…»). Також наш поет дуже добре розбирався в філософіських питаннях, що розглядаються на інших курсах, найперше риторики (курс «Institutiones oratoriae…»
Сильвестра Ляскоронського) та богослів’я (курс «Christiana orthodoxa theologia»
Георгія Кониського). Ще із Києво-Могилянської академії Сковорода виніс знання зі стародавньой грецькой та римської філософії (“досократики”, академіки,перипатетики,стоїки, кініки, епікурейці) і східної та західної патристики. Звісно же необішлося і о середньовічної й новочасної схоластики, ренесансного гуманізму та різних напрямів західної філософії XVII–XVIII століть (Декарт, Локк, Ляйбніц, Ґассенді, Вольф та
інші) Також він не забув і о вітчизняної філософсько-богословської думки. Немала кількість творів Сковороди каже о том, що він блискуче володів складним інструментом української філософії часів бороко, тому ці факти свідчать, що його недарма кличуть останнім видатним представником Києво-Могилянської традиції. Але , сама філософія Григорія Сковороди відрізняється за своїм змістом, і за моделями думання, і за стилем помітно виходить від філософування його вчителів, зокрема Мануйла Козачинського та Георгія Кониського. Вона розвивається, скорше, у річищі богомисленнєвої традиції, що була характерна для таких вихованців Києво-Могилянської академії, як Дмитро Туптало, Паїсій Величковськийчи Семен
Гамалія.

# data[].attributes.headline
Вшанування пам'яті Сковороди (Владислав Солнцев) 

# data[].attributes.subject
Вшанування пам'яті Сковороди (Владислав Солнцев) 

# data[].attributes.body
Навряд чи хто-небудь із  діячів української культури, окрім хіба що Тараса Шевченка, упродовж ХІХ – ХХІ століть привертав до себе таку пильну увагу світу, як Григорій Сковорода.

У цьому контексті у рік відзначення 300-річчя від дня його народження особливої актуальності набуває тема зародження і розвитку традицій вшанування пам’яті Григорія Сковороди в Україні.

Відомо, що однією і найбільш дієвих форм вшанування пам’яті видатних людей інтелектуальної сфери є публікація і поширення їх творів. Сповна це стосується і видатного мислителя, гуманіста і поета-просвітителя Григорія Савича Сковороди. Однак за життя його твори не друкувалися.

Тільки 1798 року у Санкт-Петербурзі виходець з України, відомий історик, бібліограф та видавець Михайло Антоновський власним коштом видав книгу «Бібліотека духовна», де вперше без посилання на автора побачив світ філософський діалог Григорія Сковороди «Наркіс. Розмова про те: пізнай себе».

Упродовж першої половини ХІХ століття окремими книжками з’являються «Харківські байки», «Боротьба архистратига Михайла  із Сатаною», «Дружня  розмова про душевний спокій», а також деякі листи та поезії «Саду божественних пісень», друковані на сторінках популярного в той час часопису «Телескоп», альманаху «Утренняя звезда» та інших видань того часу.

Щодо вшанування пам’яті Григорія Сковороди в Україні, то на офіційному рівні воно розпочинає свою історію з 1894 року, коли з нагоди століття від дня його смерті 29 жовтня відбулося урочисте засідання Харківського історико-філологічного товариства, яке було засноване при Харківському університеті у 1876 році з викладачів університету та місцевої інтелігенції. На засіданні з доповіддю «Григорій Сковорода. Його вчення, життя і значення» виступив відомий український історик професор Дмитро Багалій.

Тоді ж вперше в Україні вийшли друком твори філософа, була впорядкована його могила,  з’явилися ювілейні публікації  у журналі «Киевская старина» та інших періодичних виданнях.

У справі видання творів Григорія Сковороди в Україні справді   етапною подією стало видання в 1894 році його творів, зібраних і редагованих професором Дмитром Багалієм. Ці твори, вміщені у сьомому томі «Збірника Харківського історико-філологічного товариства», були першим академічним виданням творчої спадщини Григорія Сковороди.

15 вересня 2006 року Національний банк України випустив банкноту номіналом 500 гривень, на аверсі якої зображено Григорія Сковороду.

Названо планету – астероїд.

Свої традиції вшанування пам’яті Григорія Сковороди має і Черкащина. В селі Каврай на Золотоніщині завжди пам’ятали і пам’ятають Григорія Сковороду, який майже 6 років жив і працював вчителем у цьому селі. Тут він писав свої твори, тут формувалися його філософські і педагогічні погляди. Ще у 1972 році, до 250-річчя від дня його народження вдячні жителі села заклали тут природно-історичний комплекс імені Сковороди. Було відкрито погруддя великого мислителя, в школі створено музей Сковороди, а на приміщенні встановлена меморіальна дошка.

До 290-річчя оновлено і значно розширено експозицію музею Г. Сковороди, упорядковано пам’ятні місця, пов’язані з його перебуванням у Кавраї, здійснено великий обсяг робіт з благоустрою села, приведення в належний стан школи та інших соціально-культурних об’єктів. Цим самим засвідчена глибока шана черкащан до Григорія Сковороди, частина життя якого пов’язана з нашим краєм. .

Владислав Солнцев, 1 курс (фізична терапія) , ДДПУ.

# data[].attributes.headline
Шлях до самопізнання - шлях до щастя (Раленко Анна)

# data[].attributes.subject
Шлях до самопізнання - шлях до щастя (Раленко Анна)

# data[].attributes.body
Григорій Сковорода – це унікальна особистість українського літературно-філософського мистецтва. Знаходячись у постійних творчих пошуках, він освітлював сяйвом своєї унікальної думки європейську та українську спільноти. Адже протягом життя, людина стикається з незліченною кількістю одвічних питань, а пошук відповідей ховається у самопізнанні та саморозвитку особистості кожного індивіда. З точки зори Григорія Сковороди, філософія повинна бути у тісному зв’язку із розв’язанням суспільно-практичних завдань. Предметом своєї філософії Сковорода вважав саме людину з її світобаченням, емоціями та почуттями.

За тлумаченням Д. Чижевського, Григорій Сковорода був чи не останнім яскравим представником українського бароко і разом із ним «догоріла повним полум’ям до кінця та враз згасла» ця епоха. Спрямовуючи свої погляди у сферу духовно реальності, мислитель вважав, що першочергово для людини важливі освіта і духовність. Його літературна спадщина пронизана символізмом та вишуканістю епохи бароко.

Григорій Сковорода вважав, що у самопізнанні полягає сутність людського життя. Дослухатися до себе, відчувати невидимі, але такі важливі душевні поштовхи до самовдосконалення – це запорука справжнього щастя. Зокрема, філософ вбачав істинну насолоду людини від обрання для себе справи всього життя – тієї справи, яка приносить задоволення і насолоду від усього, що відбувається. Таку працю Григорій Савич називав «спорідненою», «сородною», «сродною». Бо дійсно, коли людина палає задоволенням і любов’ю від тієї праці, яка їй справді подобається – від цього і є найбільша користь суспільству. А для того, щоб не помилитися із вибором фаху, потрібно, найперше, розібратися у собі – власних відчуттях, захопленнях, виявити хист до тих чи інших галузей.

Григорій Сковорода зазначав, що «розум завжди любить до чогось братися, і коли він не матиме доброго, тоді звертатиметься до поганого». Саме тому ми повинні наповнювати себе, неначе дорогоцінну амфору, думками і мудрістю великого філософа. Бо в освіченості ми віднайдемо шлях до самопізнання – шлях до щастя.
Анна Раленко, учитель англійської мови, зарубіжної літератури, української мови та літератури Білозерської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №14 Білозерської міської ради

# data[].attributes.headline
Видання творів Сковороди (Циганкова Анастасiя)

# data[].attributes.subject
Видання творів Сковороди (Циганкова Анастасiя)

# data[].attributes.body
За життя твори Григорія Савича Сковороди не друкувалися.Тільки у 1798 році у Санкт-Петербурзі був опублікований діалог  "Нарис".
У першій половині xlx ст.окремими книжками видаються "Харківські байки", "Розмова ,що зветься двоє", "Боротьба архистратига Михайла із Сатаною", "Убогий Жайворонок", "Дружня розмова про душевний спокій", а також листи та поезії друковані у популярних на ту пору часописів "Московский наблюдатель", "Телескоп",альманаху "Утренняя звезда"тощо.
У 1861 році в Санкт-Петербурзі з'явилася книга " Сочинения в стихахи прозе Григория Саввича Сковороды .С его портретом и почерком его руки",що стало важливим кроком для письменника.
Утім етапною подією виявилось харківське видання 1894 року "Сочинения Григория Саввича Сковороды,собранные и редактированные проф. Д. И. Багалеем "(сьомий том "Збірка Харківського історико - філологічного товариства " - перша академічна збірка. Ще один проєкт в 1912 р. нажаль так і залишився незавершиним.
Упродовж хх століття твори Сковороди видавалися багато разів в оригіналі та в  перекладах на понад десяток мов.На сьогодні найавторитетнішою повною академічною збіркою творів філософа є двотомник (Київ ,1973) "Григорій Сковорода . Повне зібрання творів".
Завдяки чому ми можемо зробити висновок,що Григорій Савич створив багато значущих творів для своєї епохи та для нащадків сучасності.
Циганкова Анастасiя, студентка 1 курсу (227 Фізична терапія,ерготерапія) ДДПУ.

# data[].attributes.headline
ЩАСТЯ ЛЮДИНИ У ФІЛОСОФІЇ Г.С. СКОВОРОДИ

# data[].attributes.subject
ЩАСТЯ ЛЮДИНИ У ФІЛОСОФІЇ Г.С. СКОВОРОДИ

# data[].attributes.body
У час, коли духовне відходить на другий план, коли люді забувають про моральність, Сковрода у своїх працях дає чітки вказівки як прийти до душевної рівноваги, що  потрібно людині для щастя та як прокласти до нього свій шлях. Кожна людина, на думку Сковороди, має займатися своєю справою в цьому світі, пам’ятати про духовність та прагнути до самопізання й самовдосконалення.
На думку філософа, щастя повинно обов’язково складатися з щастя духовного та фізічного, саме тому Сковорода говорить про три аспекти щастя людини.

Першим аспектом щастя можна виділити самопізнання як сенс життя  в принципі, поєднуючи також поняття щастя та самопізнання  як єдине ціле, як гвинтки єдиного механізму людського існування
Другим аспектом в темі людського щастя митець вважає тему спорідненої праці та прагненння до вдосконалення себе. Прагнення «бути краще» він зв'язував з поняттям «чистої совісті»: «краще годину чесно жити, чим поганить цілий день».
Третій аспект -релегійно-духовна сфера,  тут йдеться про пізнаня Бога, щоб жити згідно з його заповідями та нормами.
Вцілому все це втілюється в пізнанні людиною самою себе для гармонійного існування в світі, несучи добро, живучи в злагоді з людьми і з самим собою.
Малікова Катерина, вчитель української мови та літератури Шандриголівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Лиманської міської ради

# data[].attributes.headline
ЩАСТЯ ЛЮДИНИ У ФІЛОСОФІЇ Г.С. СКОВОРОДИ

# data[].attributes.subject
ЩАСТЯ ЛЮДИНИ У ФІЛОСОФІЇ Г.С. СКОВОРОДИ

# data[].attributes.body
У час, коли духовне відходить на другий план, коли люді забувають про моральність, Сковрода у своїх працях дає чітки вказівки як прийти до душевної рівноваги, що  потрібно людині для щастя та як прокласти до нього свій шлях. Кожна людина, на думку Сковороди, має займатися своєю справою в цьому світі, пам’ятати про духовність та прагнути до самопізання й самовдосконалення.
На думку філософа, щастя повинно обов’язково складатися з щастя духовного та фізічного, саме тому Сковорода говорить про три аспекти щастя людини.
Першим аспектом щастя можна виділити самопізнання як сенс життя  в принципі, поєднуючи також поняття щастя та самопізнання  як єдине ціле, як гвинтки єдиного механізму людського існування
Другим аспектом в темі людського щастя митець вважає тему спорідненої праці та прагненння до вдосконалення себе. Прагнення «бути краще» він зв'язував з поняттям «чистої совісті»: «краще годину чесно жити, чим поганить цілий день».
Третій аспект -релегійно-духовна сфера,  тут йдеться про пізнаня Бога, щоб жити згідно з його заповідями та нормами.
Вцілому все це втілюється в пізнанні людиною самою себе для гармонійного існування в світі, несучи добро, живучи в злагоді з людьми і з самим собою.
Малікова Катерина, вчитель української мови та літератури Шандриголівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Лиманської міської ради

# data[].attributes.headline
Ставлення Григорія Сковороди Україні у творах і в житті (Бабенко Іван)

# data[].attributes.subject
Ставлення Григорія Сковороди Україні у творах і в житті (Бабенко Іван)

# data[].attributes.body
Григорій Сковорода – видатний український гуманіст, що написав безліч трактатів по філософії та поезій, у пошуках правди, добра і щастя. На мою думку, його твори є корисними та актуальними для народів усіх часів, адже у них оспівано красу нашої природи, країни,людські чесноти.У своїх творах Г. Сковорода оспівував природу України, працьовитих людей, висміював панівну верхівку, проголосив людину та її волю найвищою цінністю, розвинув ідеї демократизму та гуманізму, єднання людини з природою, вніс у літературу нові теми й образи.
Ось як Григорій Сковорода каже про свою країну.Я не покину Батьківщини. Мені моя сопілка і вівця дорожчі царського вінця. Не вчіть яблуню родити яблука, краще відженіть од неї свиней… Майбутнім ми маримо, а сучасним гордуємо: ми прагнемо до того, чого немає, і нехтуємо тим, що є, так ніби минуле зможе вернутись назад, або напевно мусить здійснитися сподіване.У поетичній творчості Г. Сковороди слово " Україна " не згадується . Проте у вірші " Про свободу "  ми знаходимо згадку про Богдана Хмельницького - засновника Української козацької держави - Гетьманщини : " Слава навіки буде з тобою , / Вольності отче , Богдана герою ! " . З урахуванням того , що свобода для Григорія Сковороди була найвищим благом , філософ і поет надає надзвичайно високу оцінку історичної ролі Богдана Хмельницького , певною мірою ідеалізує саму засновану ним державу - Гетьманщину , де українці були вільними .Філософ вважав своєю матір'ю землю колишньої Гетьманщини , ідеалiзував Гетьманщину як державу вільних людей . Його заклики відсторонитися від суспільно - політичного життя були пов'язані із засудженням намiрiв тогочасноï елiти - нащадків козацькоï старшини - влитися до лав російського дворянства . На мою думку Г.Сковорода все своє життя стверджував,що Україна и українці вільні і головною темою його творах була Батьківщина.

Бабенко Іван Денисович,1 курс, ДДПУ, факультет фізичного виховання.

# data[].attributes.headline
Г.С. Сковорода (1722

# data[].attributes.body
Г.С. Сковорода (1722 - 1794), вихованець Києво-Могилянської академії, поет і мандрівник, посідає особливе місце в історії української філософії. Ще за його життя про нього складалися легенди як про українського Сократа. У 16 років він став студентом академії, певний час перебував двірській капелі у Петербурзі, мандрував країнами Західної Європі, знав мови, вивчав філософію, був знавцем античної і релігійні літератури. Часом свого становлення й особистісного утвердження Сковорода вважав свої 30 років; літературну діяльність він почав другої половини 60-х років. За його життя нічого не було надруковано, вже після смерті стають відомими цикли йог філософських діалогів («Наркіс», «Симфонія наречена книга асхань «Жена Лотова», «Потоп зміїн» та інші). Надзвичайно цінним у поглядах Г.С.Сковороди на сутність сродності як визначального чинника буття істинної людини є те, що він чітко усвідомлює соціальну, культурну зумовленість та детермінованість особистості. Іншими словами, людина в нього не є атомізованою, а її розуміння – черговою філософською робінзонадою, але осягається як невідривна складова історичного цілого (у Г.С.Сковороди переважно – держави). Це означає, принаймні, що для нього позасумнівними були і висновок про соціальну сутність особистості, і висновок про те, що сродна людина можлива лише в сродному ж таки суспільстві. А, відповідно, людина “остолбенелая” – в суспільстві “остолбенелом”. І це саме так, бо творчість можна формувати лише у творчому суспільстві. І причиною загибелі рабовласницьких цивілізацій і феодального суспільства, базованого на кріпосній праці, є, на думку філософа, дефіцит сродності (в людині, в державі, у праці). Сенс буття людини, таким чином, це пошук нею себе, а ідеальне суспільство має бути влаштовано таким чином, щоб виконувати роль своєрідної “повитухи”, що забезпечує народження повноцінної, “душевно веселої”, щасливої (власне – нормальної) людини.

# data[].attributes.attachment_link.title
Григорий_Сковорода

# data[].attributes.headline
 Погляди Григорія Сковороди на природу  людини (Батєхіна Юлія,1курс,ПТПО)

# data[].attributes.subject
 Погляди Григорія Сковороди на природу  людини (Батєхіна Юлія,1курс,ПТПО)

# data[].attributes.body
Головну увагу Сковорода приділяв проблемам самоствердження людини у світі. Сутність людського щастя, сенс людського існування, шляхи досягнення блаженства в реальному світі стали головною темою всієї його творчості, поєднаної з розробкою загальної філософської концепції світу і людини. Світогляд Г. Сковороди має глибоко пантеїстичний характер. На його думку, Бога, всемогутньої духовної сутності, яка стоїть над природою і людиною, не існує. Бог є правда, природа в природі, людина в людині живе в ній. Тому заперечуючи буквальне розуміння біблійних чудес як таких, що не відповідають істинній природі Бога. Г. Сковорода, стверджуючи вічність матеріального світу, вважав, що вічність матерії зумовлена ​​невидимою природою Бога, вона є тінню вічної духовної субстанції. Він намагався осмислити єдність матеріального і духовного, загального і одиничного в теоретико-пізнавальному відношенні через співвідношення сутності і видимості і в моральному сенсі через поняття добра і зла. Г. Сковорода постійно говорив, що люди повинні пізнати себе, свої здібності, будувати спосіб життя відповідно до своєї природи. Основою такого способу життя має бути «споріднена праця» — спосіб гармонійних стосунків зі світом. У кожного свій, неповторний спосіб «споріднення» зі світом, природою, рідним краєм. Сковорода не вважав накопичення матеріальних благ і використання їх основою людського щастя. Більшу радість і щастя приносить людині праця за професією, яка відповідає природним нахилам людини. Багато уваги Г. Сковорода приділяв емоційно-вольовій сутності духу — «серцю людини».

# data[].attributes.headline
Григорій Сковорода - син українського народу (Семенов Руслан)

# data[].attributes.subject
Григорій Сковорода - син українського народу (Семенов Руслан)

# data[].attributes.body
Григорій Сковорода був філософом, який так і не закінчив навчання. Він міг знайти собі хорошу посаду й забезпечити гідне існування, але свідомо відмовлявся від цього. Написавши багато творів, за життя не видав жодного. Був людиною набожною, але, водночас, мав суперечності з офіційною церквою. Йому "сопілка і вівця були дорожче царського вінця". Сковорода – філософ, поет, педагог, проповідник свободи і самітник, якого світ так і не спіймав. У віці 45 років, Григорій Сковорода обирає шлях самітника і пілігрима, шлях мандрівного філософа та вчителя життя. Наступні 25 років він то мандрував, то повертався до знайомих місць і, зрештою, знайшов свою гармонію.

Слобожанський період життя Григорія Сковороди супроводжується масштабними змінами, які на той час відбуваються в країні. Він прийшов на терени Слобідської України у 1759 році, щоби викладати у Харківському колегіумі. З 1765 року починаються масштабні зміни і реформи просвітництва. Було запропоновано зробити додаткові класи для місцевого дворянства, щоб там навчалися мирським спеціальностям. Звідти мали вийти архітектори, лікарі, фармацевти. Це був відхід від духовного навчання. Харків стає дуже привабливим містом просвітництва. У 1804 році відкривається університет. Харків стає найпотужнішим містом Європи за кількістю студентів на душу населення.

У час, коли Російська імперія згортала все українське, руйнувала та ліквідовувала державні інститути, зокрема, запорізьке козацтво, нищила засади соціального устрою, запроваджувала кріпацтво, наступала на українську культуру та освіту, нахабно приєднувала українські землі до складу своєї імперії, Григорію Сковороді вдалося вхопити найголовніше: ідентичність українського народу. Він схопив нашу ідентичність тому, що ми добра нація, яка може себе зрозуміти, яка спрямована на знаходження в світі добрих, благих речей.

Попри те, що Григорій Сковорода мав загострене бажання "втікати від світу" і шукати свою "хату скраю", він не був відлюдником і не цурався товариства. Його запрошували в гості, шукали з ним спілкування, він постійно був в оточенні друзів. Власне, це оточення він сам і сформував. Він має дружбу з однодумцями. Чи ти поміщик, чи ти вчений, а його вчення поміж ними поширюється. Чому він не біжить у міста? Тому що Катерина туди нагнала все сміття з Європи. Звідти вона витиснула український елемент. Де український елемент зараз? В селі, на хуторі, на пасіці. І він там, де його розуміють і хочуть бачити. Він наповнює «український дух» глибокою мораллю, яку сповідує у своїй літературі. Дивимося, для кого він пише трактати-діалоги? Для високоосвіченого читача. Для кого він пише вірші? Для естета. Для кого він пише байки? Для людини малоосвіченої, але там тематика і проблематика повторюється. Він універсально підходить до нації з просвітницькою метою.

Вважається, що Григорій Сковорода був надзвичайно оригінальним як для свого часу. Утім, його ідеї актуальні й сьогодні. Так, він не винаходив нічого нового, але дуже мудро читав Біблію, сучасних та античних філософів. Це допомогло йому розібратися у власному житті та віднайти орієнтири. Цього він навчав і інших. Ставши свідком намагання Російської імперії поглинути Україну, починаючи з історії та культури, Сковорода залишився вірним своїй землі. Ось що каже про нього філософ і письменник Тарас Лютий: "Він живе в період перехрещення різних культурних епох. Він знаменує собою кінець українського бароко і потужну традицію європейського Просвітництва, яке мало в Україні свої характеристики. Він сучасник розгортання політики російської імперії. Він в цей непростий час є одним із перших самостійних мислителів у Східній Європі. Це широко обдарована особистість, такого масштабу фігур не було. Він казав, що "мати моя Малоросія, тітка моя Україна". А це означає, що Гетьманщина і Слобідська Україна це ті території, з якими Сковорода себе ідентифікує".

Він міг зібрати багато інформації про життя людей. І це відтворювалося потім в його творах. Таким чином відбувалося пізнання світу як матеріального, так і духовного. Було поєднання з природою. І це надихало на нові ідеї. Взагалі для Григорія Сковороди були важливими у виборі кола спілкування моральність, гарне ставлення до підлеглих, гармонійність. Ми не маємо автентичних документів про життя Сковороди. Це, здебільшого, народні перекази, які часто творять фантастичний образ Сковороди. З нього намагалися створити образ самітника, симпатика селянських повстань, які вибухають в Україні. Він був позитивною людиною. Згадується у спогадах, що любив сир пармезан, вино, наливки, які йому робили друзі. Він був вегетаріанцем.

Через спокійні, тихі, душевні розмови мандрівний філософ Григорій Сковорода поширював у суспільстві ідеї моральності та відповідальності. Можна сказати, що він справді проповідував, але його проповідь лунала не з амвона, а в саду, не у церкві, а в дружньому колі.

Спадщина Сковороди належить до визначних надбань вітчизняної культури, а його ім'я посідає місце серед видатних діячів минулого, які збагатили філософську думку та художню літературу України.

# data[].attributes.headline
Продовження (Семенов Руслан, 1 курс, ДДПУ)

# data[].attributes.subject
Продовження (Семенов Руслан, 1 курс, ДДПУ)

# data[].attributes.body
Григорій Сковорода був філософом, який так і не закінчив навчання. Він міг знайти собі хорошу посаду й забезпечити гідне існування, але свідомо відмовлявся від цього. Написавши багато творів, за життя не видав жодного. Був людиною набожною, але, водночас, мав суперечності з офіційною церквою. Йому "сопілка і вівця були дорожче царського вінця". Сковорода – філософ, поет, педагог, проповідник свободи і самітник, якого світ так і не спіймав. У віці 45 років, Григорій Сковорода обирає шлях самітника і пілігрима, шлях мандрівного філософа та вчителя життя. Наступні 25 років він то мандрував, то повертався до знайомих місць і, зрештою, знайшов свою гармонію.

Слобожанський період життя Григорія Сковороди супроводжується масштабними змінами, які на той час відбуваються в країні. Він прийшов на терени Слобідської України у 1759 році, щоби викладати у Харківському колегіумі. З 1765 року починаються масштабні зміни і реформи просвітництва. Було запропоновано зробити додаткові класи для місцевого дворянства, щоб там навчалися мирським спеціальностям. Звідти мали вийти архітектори, лікарі, фармацевти. Це був відхід від духовного навчання. Харків стає дуже привабливим містом просвітництва. У 1804 році відкривається університет. Харків стає найпотужнішим містом Європи за кількістю студентів на душу населення.

У час, коли Російська імперія згортала все українське, руйнувала та ліквідовувала державні інститути, зокрема, запорізьке козацтво, нищила засади соціального устрою, запроваджувала кріпацтво, наступала на українську культуру та освіту, нахабно приєднувала українські землі до складу своєї імперії, Григорію Сковороді вдалося вхопити найголовніше: ідентичність українського народу. Він схопив нашу ідентичність тому, що ми добра нація, яка може себе зрозуміти, яка спрямована на знаходження в світі добрих, благих речей.

Попри те, що Григорій Сковорода мав загострене бажання "втікати від світу" і шукати свою "хату скраю", він не був відлюдником і не цурався товариства. Його запрошували в гості, шукали з ним спілкування, він постійно був в оточенні друзів. Власне, це оточення він сам і сформував. Він має дружбу з однодумцями. Чи ти поміщик, чи ти вчений, а його вчення поміж ними поширюється. Чому він не біжить у міста? Тому що Катерина туди нагнала все сміття з Європи. Звідти вона витиснула український елемент. Де український елемент зараз? В селі, на хуторі, на пасіці. І він там, де його розуміють і хочуть бачити. Він наповнює «український дух» глибокою мораллю, яку сповідує у своїй літературі. Дивимося, для кого він пише трактати-діалоги? Для високоосвіченого читача. Для кого він пише вірші? Для естета. Для кого він пише байки? Для людини малоосвіченої, але там тематика і проблематика повторюється. Він універсально підходить до нації з просвітницькою метою.

Вважається, що Григорій Сковорода був надзвичайно оригінальним як для свого часу. Утім, його ідеї актуальні й сьогодні. Так, він не винаходив нічого нового, але дуже мудро читав Біблію, сучасних та античних філософів. Це допомогло йому розібратися у власному житті та віднайти орієнтири. Цього він навчав і інших. Ставши свідком намагання Російської імперії поглинути Україну, починаючи з історії та культури, Сковорода залишився вірним своїй землі. Ось що каже про нього філософ і письменник Тарас Лютий: "Він живе в період перехрещення різних культурних епох. Він знаменує собою кінець українського бароко і потужну традицію європейського Просвітництва, яке мало в Україні свої характеристики. Він сучасник розгортання політики російської імперії. Він в цей непростий час є одним із перших самостійних мислителів у Східній Європі. Це широко обдарована особистість, такого масштабу фігур не було. Він казав, що "мати моя Малоросія, тітка моя Україна". А це означає, що Гетьманщина і Слобідська Україна це ті території, з якими Сковорода себе ідентифікує".

Він міг зібрати багато інформації про життя людей. І це відтворювалося потім в його творах. Таким чином відбувалося пізнання світу як матеріального, так і духовного. Було поєднання з природою. І це надихало на нові ідеї. Взагалі для Григорія Сковороди були важливими у виборі кола спілкування моральність, гарне ставлення до підлеглих, гармонійність. Ми не маємо автентичних документів про життя Сковороди. Це, здебільшого, народні перекази, які часто творять фантастичний образ Сковороди. З нього намагалися створити образ самітника, симпатика селянських повстань, які вибухають в Україні. Він був позитивною людиною. Згадується у спогадах, що любив сир пармезан, вино, наливки, які йому робили друзі. Він був вегетаріанцем.

Через спокійні, тихі, душевні розмови мандрівний філософ Григорій Сковорода поширював у суспільстві ідеї моральності та відповідальності. Можна сказати, що він справді проповідував, але його проповідь лунала не з амвона, а в саду, не у церкві, а в дружньому колі.

Спадщина Сковороди належить до визначних надбань вітчизняної культури, а його ім'я посідає місце серед видатних діячів минулого, які збагатили філософську думку та художню літературу України.

# data[].attributes.headline
Філософські ідеї Григорія Сковороди

# data[].attributes.subject
Філософські ідеї Григорія Сковороди

# data[].attributes.body
Філософські ідеї Сковороди базувались на знанні  античних філософів.  Творчість Григорія Савича іноді  нагадує культуру Стародавньої Греції та Риму. Недаремно Сковороду називають українським Сократом.

Однією з ключових філософських ідей Сковороди – є кордоцентризм. На його творчість активно вплинули ідеї містичних та античних традицій. Г. Сковорода, продовжуючи кордоцентричну традицію, вважав, що лише через серце та віру людина може осягнути свою сутність, а розум має прагнути відшукати істину, яка не дана людині з самого початку. Розумові філософ надавав першочергову вагу в пізнанні всіх трьох світів – великого, або космосу; малого, або людини та символічного, або Біблії. Адже вважав,що без віри розум не може піднятися у духовності.

Сковорода вважав, що серце пізнає світ насамперед через любов, що серце спроможне прокласти шлях до сприйняття повноти людської особистості.

Розум і віра у Г. Сковороди – це два важливі аспекти людини, які нерозривно пов’язані між собою, пізнаючи як зовнішній світ, так і внутрішній світ людини.

Дар’я Савченко

ЗОШ 4 Мирноградської міської ради

# data[].attributes.headline
Вчення Григорія Сковороди про внутрішню природу людини (Нечай Софія)

# data[].attributes.subject
Вчення Григорія Сковороди про внутрішню природу людини (Нечай Софія)

# data[].attributes.body
Я вважаю, що Григорія Сковорода жив у добу, коли в українській культурі панували ідеї та смаки, що сформувалися в добу бароко. Водночас поступово розповсюджувалися класицизм, ідеї Просвітництва про природну рівність людини, які стали новою модою для еліти Російської імперії, до якої прагнули влитися представники козацької старшини. Проте філософія Григорія Сковороди є оригінальною, такою, яку не можливо "втиснути" у певні часові рамки або бароко з його символізмом, або Просвітництва з гаслами природних невідчужуваними прав людини. Для того, щоб обгрунтувати таку тезу, пропоную згадати про вчення Григорія Сковороди щодо сутності людини.
На думку філософів і літературознавців (Л.Ушкалов), центром філософських поглядів Григорія Сковороди є наука про "внутрішню людину". Зокрема, у "Діалозі про стародавній світ" персонах Григорія Сковороди каже: "Стань же, коли твоя ласка, на рівній місцині та й звели поставити довкола себе віночком сотню дзеркал. Тоді зразу побачиш, що один-однісінький твій тілесний бовван володіє сотнею залежних від нього образів. А як тільки прибрати дзеркала, усі копії миттю сховаються у своєму єстві, або оригіналі, неначе гілля у своєму зерняті. Тим часом сам наш тілесний бовван є не чим іншим, як тінню справжньої людини. Це твориво, на манір мавпи, перекривляє невидиму й непроминальну силу та божество тієї людини, чиїми дзеркальними тінями є всі наші боввани, котрі то з’являються, то щезають,тоді як правда Господня стоїть непорушна вовіки, укріпивши свій діамантовий вид –вмістилище незліченних піщинок наших тіней...". у вказаній цитаті "бовван" - це внутрішня природа людини, яка є незмінною, такою, що визначає сутність людини. Відображення "боввану" у дзеркалах - зовнішня природа, яка, по-перше, є змінною, залежить від умов існування людини; по-друге, по-різному сприймається різними людьми ("дзеркалами"), що оточують нас.
“Внутрішня людина” у Григорія Сковороди наділена божественними рисами. Філософ порівнює її з Сином Божим, Христом. Тобто, як для віруючої людини Христос приніс людству спасіння від першородного гріха та сподівання на вічне життя, так і "внутрішня природа", дух людини рятує її від небуття після фізичної смерті. Для віруючої людини - це вічне існування житті, для атеїста - це збереження пам'яті про духовні досягнення нащадками померлого. Знову процитуємо Григорія Сковороду. "Внутрішня природа", невидима натура – це те, що є "в дереві справжнім деревом, у траві травою, в музиці музикою, в будинку будинком, а в нашому тлінному тілі новим тілом".
"Зовнішня природа", видима натура, фізичне тіло людини для Григорія Сковороди – це тінь натури невидимої. У трактаті "Silenus Alcibiadis" філософ писав: "Єство, що обіймає все, не має меж, так само не має меж і цей світ, бувши його тінню. Світ є скрізь і повсякчас побіля свого єства, неначе тінь побіля яблуні. Зрештою, вони тільки тим і різняться, що дерево життя стоїть собі та й стоїть, а тінь маліє – то перебігає, то народжується, то зникає, – вона ж бо є ніщота". Отже, народжуються та зникають фізична краса людини, її одяг, майновий і соціальний статус та ін. Ці зовнішні ознаки людини є родинними. І ми не маємо оцінювати себе та інших за цими зовнішніми ознаками. Головними критеріями оцінки людини має бути її внутрішня природа: моральні якості та духовні пошуки.
Проте Григорій Сковорода не закликає до нехтування видимою натурою, її знищення постами та іншими обмеженнями за зразком християнських аскетів. Для українського філософа видиме та невидиме поєднані в будь-якій людині так, як людська та Божа природи в Христі.
Перейдемо до аналізу поглядів Григорія Сковороди на рівність людей. Однією з улюблених ідей філософа є нерівна рівність. У діалозі "Алфавіт миру" Сковорода висловив цю ідею так: "Бог подібний до багатого фонтана, що наповнює різні сосуди по їхній вмістимості. А над фонтаном напис: нерівна всім рівність. І ллються з різних трубок різні токи в різні сосуди, що стоять довкола фонтана. До меншого сосуда менше попадає, але в тім він рівний з більшим, що обоє однаково повні. І що може бути більше глупого від тої рівності, яку деякі дурні у світі завести думають? Бо хіба ж не глупе те, що противиться Божій природі?". Отже, кожна людина має від природи (Бога) певні фізичні, психічні особливості, різні здібності. Також людина наділена свободою волі та обирає власний шлях у житті. І, дійсно, не може бути "рівної рівності" між людиною з математичними здібностями та людиною, якій важко дається математика, але вона добре малює. Не може бути "рівної рівності" між тим, хто займається волонтерством, допомагає їншим, та вбивцею й грабіжником. На думку Григорія Сковороди, "рівна рівність" не тільки неможлива, але й непотрібна людству. Усі творіння Божого промислу вкупі складають світ (філософ порівнює його з Церквою), сповнений суспільної гармонії.
Одним із ключових моментів вчення Сковороди про сутність людини є ідея "обоження", "наподібнення до Бога".  Григорій Сковорода вчить, що головним етичним завданням людини є спроба стати рівною Богові, своєму предковічному Отцеві. Це є можливим для людини, оскільки "внутрішня природа" людини є "рівною своєму Отцеві за силою та єством".
Таким чином, Григорій Сковорода бере в філософії бароко її ідеї про надзвичайну важливість духовного життя, а в доби Просвітництва - про рівність людей від природи. Проте ці ідеї набувають у його творчості нового змісту. Замість "рівної рівності" просвітителів Григорій Сковорода висуває ідею "нерівної рівності" людей, які наділені різними здібностями та моральними установками. А характеристика Сковородою духу, "невидимої натури" людини, з одного боку, спирається на християнське вчення, а, з іншого, наближує українського філософа 18 ст. до мислителів 20 ст., їхнє вчення про екзистенцію - незмінну внутрішню сутність людини.
Нечай Софія, ліцей із структурним підрозділом гімназії  №6 Покровської міської ради Донецької області

# data[].attributes.headline
Г.С. Сковорода (1722

# data[].attributes.body
Г.С. Сковорода (1722 - 1794), вихованець Києво-Могилянської академії, поет і мандрівник, посідає особливе місце в історії української філософії. Ще за його життя про нього складалися легенди як про українського Сократа. У 16 років він став студентом академії, певний час перебував двірській капелі у Петербурзі, мандрував країнами Західної Європі, знав мови, вивчав філософію, був знавцем античної і релігійні літератури. Часом свого становлення й особистісного утвердження Сковорода вважав свої 30 років; літературну діяльність він почав другої половини 60-х років. За його життя нічого не було надруковано, вже після смерті стають відомими цикли йог філософських діалогів («Наркіс», «Симфонія наречена книга асхань «Жена Лотова», «Потоп зміїн» та інші). Надзвичайно цінним у поглядах Г.С.Сковороди на сутність сродності як визначального чинника буття істинної людини є те, що він чітко усвідомлює соціальну, культурну зумовленість та детермінованість особистості. Іншими словами, людина в нього не є атомізованою, а її розуміння – черговою філософською робінзонадою, але осягається як невідривна складова історичного цілого (у Г.С.Сковороди переважно – держави). Це означає, принаймні, що для нього позасумнівними були і висновок про соціальну сутність особистості, і висновок про те, що сродна людина можлива лише в сродному ж таки суспільстві. А, відповідно, людина “остолбенелая” – в суспільстві “остолбенелом”. І це саме так, бо творчість можна формувати лише у творчому суспільстві. І причиною загибелі рабовласницьких цивілізацій і феодального суспільства, базованого на кріпосній праці, є, на думку філософа, дефіцит сродності (в людині, в державі, у праці). Сенс буття людини, таким чином, це пошук нею себе, а ідеальне суспільство має бути влаштовано таким чином, щоб виконувати роль своєрідної “повитухи”, що забезпечує народження повноцінної, “душевно веселої”, щасливої (власне – нормальної) людини

Пихтіна Анастасія
учениця 8 класу
Криворізької ЗОШ перших-третіх ступенів
Криворізької сільської ради Покровського району
Донецької області

# data[].attributes.headline
Касьянова Тетяна Миколаївна

# data[].attributes.subject
Касьянова Тетяна Миколаївна

# data[].attributes.body
У філософських ідеях і просвітительській діяльності Г. Сковорода приділяв головну увагу людині й її суті, суспільству та його поступу.  У розумінні Григорія Сковороди людина («микрокосм») і природа («макрокосм») мали внутрішню й зовнішню сторони. Внутрішню сторону людини він називав «телом духовянм», а зовнішню – просто «телесность».

Заперечуючи божественну силу і не обмежуючи суть людини лише «телесной стороной», філософ шукав внутрішню сторону в самій людині, в її справах і вчинках й у такий спосіб дійшов до розуміння соціальної нерівності й несправедливості.

Г. Сковорода відстоював рівність між людьми, право кожного, незалежно від соціального становища, на щастя і волю, вважаючи останню найвищим досягненням людини.

Майбутнє суспільство Григорій Сковорода уявляв «горней республикой», де існували б загальна рівність і братерство. Шлях до ідеального суспільства він вбачав у вихованні нової людини через самопізнання, доступне їй за допомогою розуму і внутрішнього чуття. Керуючись власним розумом і спираючись на власне чуття, кожна людина, на думку Г. Сковороди, здатна пізнати саму себе як особу, правильно визначити свій життєвий шлях, знайти і зайняти в суспільстві гідне для себе місце.

Своє становище в суспільстві, на думку Сковороди, кожна людина зобов'язана визначити сама, відповідно до «сродности», тобто природної схильності до праці. Невміння і небажання більшості осіб із панства керуватися своїми уродженими схильностями і здібностями, їх прагнення різними методами отримати незаслужені чини, звання, високі нагороди, матеріальні цінності та інші блага, тобто «несродный труд», як вважав Сковорода, були причиною соціальної нерівності і зла.

Ідея Г. Сковороди про забезпечення всіх і кожного «сроднім трудом» передбачала зміну соціального життя шляхом перетворення праці на найвищу насолоду людини. Праця мала бути її природною необхідністю, головним обов'язком і моральною потребою, а праця по «сродности» – джерелом і запорукою всенародного щастя, основою процвітання суспільства.
Касьянова Тетяна Миколаївна, вчитель математики, загальноосвітня школа №4, Мирноградської міської ради
tatjanakasjanova25@gmail.com

# data[].attributes.headline
Вчення Григорія Сковороди про три світи як доказ належності українського Сократа до української барокової філософії (Коляда Єлизавета)

# data[].attributes.subject
Вчення Григорія Сковороди про три світи як доказ належності українського Сократа до української барокової філософії (Коляда Єлизавета)

# data[].attributes.body
Я вважаю, що Григорій Сковорода є представником української філософської школи доби бароко. Добі Просвітництва був притаманний раціоналізм, заснований на розвитку астрономії, математики, природничих наук. Проте Григорій Сковорода сприймав всесвіт ірраціонально. на його думку, цей всесвіт був створений та існував не за законами фізики чи математики, а за законами божиїми.

Для того, щоб довести цю тезу, я проаналізую вчення Григорія Сковороди про три світи. У діалозі "Потоп зміїний" філософ пише: "Суть же тры мыры. Первый есть всеобщій и мыр обительный, гдѣ все рожденное обитает. Сей составлен из безчисленных мыр-мыров и есть великій мыр. Другіи два суть частныи и малыи мыры. Первый мікрокозм, сирѣчь – мырик, мирок, или человѣк. Вторый мыр симболичный, сирѣчь Библіа". Отже, для Григорія Сковороди всесвіт складається з: 1) природи; 2) людини; 3) Святого Письма, яке пов'язує природу та людину, допомагає людині пізнати саму себе та оточуючий світ.

Першим складником вчення Григорія Сковороди про "три світи' є природа, або о макрокосм: "прекрасный рай из безщетных вертоградов, будьто вѣнец из вѣночков, или машинище, из машинок составленный". Утім, макрокосм цікавить Сковороду, викликає в нього радісний подив по-іншому, ніж це було у просвітителів. Просвітителі визнавали красу оточуючого світу, його гармонію, але їх джерелом вважали раціональні закони, за якими розвивається природа. Для Сковороди гармонія та краса природи були зумовлені тим, що їх створив Бог. Також Григорій Сковорода писав про макрокосм, природу здебільшого у зв'язку з мікрокосмом, людиною: "Сердце человѣку есть неограниченная бездна. Она есть то, что воздух, плавающія планеты носящій".

Другим складником структури всесвіту за Григорієм Сковородою є людина, мікрокосм. Зазначимо, що ця ідея походить з української філософської спадщини XVII–XVIII століть. Про людину-мікрокосмос писали Касіян Сакович ( твір "Арістотелівські проблеми"), Дмитро Туптало (твір "Літопис") та ін. Як і вказані філософи доби бароко Григорій Сковорода розвиває концепцію людини-мікрокосму у контексті релігії та етики.  Філософ порівнює кожну конкретну людину з абсолютною людиною - Христом. Природа кожної людини є схожою на природу Христа Тому мікрокосм, людина, посідає чільне та панівне становище у світі, адже природа людини містично схожа на природу абсолютної людини – Христа. Завданням кожного є пізнання своєї природи, що зближує тебе з Богом.

Таке самопізнання, на думку Григорія Сковороди, є можливим завдяки "третьому світу" - Біблії. Філософ виокремлює книги Старого та Нового Заповіту в особливий символічний світ, адже вважає, що тільки їх сторінки є провідниками людського серця "в вѣру богознанія, в надежду господственной натуры, в царство мира и любви, в мир первородный".  Отже, для Григорія Сковороди  Бог перетворився на образи книг Святого Письма для того, щоб допомогти людині збагнути сутність всесвіту.

Таким чином, вважаю доведеним, що філософське вчення Григорія Сковороди належить до ідейної спадщини доби бароко, а не Просвітництва з його вірою у всемогутність природничих наук і раціональність.

Коляда Єлизавета, ліцей із структурним підрозділом гімназії №6 Покровської міської ради Донецької області.

# data[].attributes.headline
Основи українського національного характеру - свобода та сердечність - у філософії Григорія Сковороди (Анастасія Янко)

# data[].attributes.subject
Основи українського національного характеру - свобода та сердечність - у філософії Григорія Сковороди (Анастасія Янко)

# data[].attributes.body
Григорій Сковорода жив у складні часи випробувань українського народу. Він був сучасником подій втрати української національної державності - ліквідації царатом гетьманства (1764) і полково-сотенного устрою Української козацької держави - Гетьманщини (1781-1782). На його очах загинула волелюбна Запорозька Січ (1775) з її багаторічними традиціями самоврядування. Еліта Гетьманщини - козацька старшина - за російське дворянство та земельні володіння ставало покірними підданими Російської імперії. Незгодні залишали Наддніпрянську Україну, як це зробили запорожці, що заснували в турецьких володіннях Задунайську Січ. Здавалося, ідеал свободи, який плекало українське козацтво, зруйнований разом з його зникненням. Але цей ідеал, що становить ключову рису українського національного характеру, відродився у творчості Григорія Сковороди.

Про ставлення Григорія Сковороди до свободи як найвищої цінності  людського життя свідчить вірш видатного українського мислителя: "Что то за волность? / Добро в ней какое? / Ины говорят, будто золотое. / Ах, не златое, если сравнить злато, / Против волности еще оно блато. / О, когда б же мнѣ в дурнѣ не пошитись, / Дабы волности не могл как лишитись. / Будь славен вовѣк, о муже избранне, / Волносты отче, герою Богдане!". У цих рядках Григорій Сковорода чітко показує, з якими часами він пов'язує добу "золотої вольності" для українського народу. Це - часи існування Української козацької держави Гетьманщини, що була заснована "отцем вольності" Богданом Хмельницьким. Проте свобода не залишилася в минулому. Григорій Сковорода,  формально - підданий Російської імперії, є вільним у свої духовних пошуках. Філософ вважає духовну свободу основою мудрості, тоді як несвобода загрожує небезпекою "пошитись у дурні". Свобода для Сковороди є можливістю досягти душевного спокою, який характерний для мудрого чоловіка ("О дуброва! О свобода! В тебѣ я начал мудрѣть, / До тебе моя природа, в тебѣ хощу и умрѣть"). Маючи релігійний світогляд, Григорій Сковорода обстоював право людини на свободу за допомогою Біблії. Наприклад, народження Ісуса Христа він подає як народження свободи: "Обѣщан пророками, отчими нароками, / Рѣшит в послѣдня лѣта печать новаго завѣта; / Дух свободы внутрь нас родит, / Веселитеся, яко с нами Бог!".
Безсумнівно, що таке "обоження"  свободи Григорієм Сковородою вплинуло на формування українського національного характеру, ключовою рисою якого став потяг до свободи. Першим на волелюбство українців, протилежне любові росіян  до порядку та їх покорі владі, звернув увагу видатний історик і громадсько-політичний діяч ХІХ ст. Микола Костомаров у статті "Дві руські народності" (1862).  У ХХ ст. про виключну любов українців до свободи писав Ст.Янів та ін.
Проте любов до свободи повинна мати певні межі, щоб не перетворитися на свавілля, на порушення прав і свобод інших людей. На думку дослідників українського національного характеру ХІХ - ХХ ст., межі свободи для українців завжди визначало їх чуйне серце. Сковорода вважається представником  української "філософії  серця", що з’явилася ще на початку XVII століття (Кирило Ставровецький). Її видатним представником є Памфіл Юркевич, який розвинув ідеї Григорія Сковороди. У своїх творах Сковорода наділяє серце вогненністю: серце - "душевна іскра". Він вважав, що серце є першоначалом життя людини в цілому: шлях до "дійсної людини" веде через "переображення душі в духа, а духа – в серце". Саме в серці людини - "оселя" її вдячності до Бога, всесвіту, оточуючих людей, яку Григорій Сковорода вважав головною моральною чеснотою, а пізнання можливостей бути вдячним - істинним знанням.
Отже, Григорій Сковорода у своїх філософських і літературних творах обґрунтував важливість для людини бути вільною та мати чуйне серце. Ці чесноти  стали основою ментальності української нації, становлення якої припадає на ХІХ - ХХ ст.

Янко Анастасія, Привільська гімназія Черкаської селищної ради Краматорського району Донецької області