# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Зачарована Десна (1956 р.)- автобіографічна повість, спогади Олександра Довженка про дитинство в рідному селі на Чернігівщині. Твір сповнений тонкого гумору. Повість є гімном річки Десна, рідному чернігівському краю, селянам-трудівникам і сільському способу життя.

Довженко знав духовний світ селянина, народний побут, звичаї, його психологію. Можна сказати, що "Зачарована Десна" - своєрідна енциклопедія сільського життя України кінця XIX і початку XX століть.

"Зачарована Десна" історія написання

Працював над твором упродовж 14 років, щоразу вертаючись до нього з підсвідомого бажання напитися цілющої води. У березні 1956 р. журнал "Дніпро" видрукував повість, а наступного року, вже по смерті автора, вона з'явилась окремою книжкою.

Над кіноповістю "Зачарована Десна" О. Довженко почав працювати, як свідчать записи в чорнових матеріалах, 5 квітня 1942 р. У листі до матері та сестри від 9 листопада 1946 р. письменник сповістить: "Пишу одну повість про діда і батька, матір і про все, одне слово, сосницьке життя, що коли я був маленьким, мамо, у Вас щасливим, коли дід ще казав мені: "Цить, Сашко, не плач, поїдем на сінокіс, да накосимо сіна, да наберемо ягід, да наловимо риби, да наваримо каші". Про всяке таке-от старовиння, що щезло вже, минуло давно і ніколи не вернеться, як не вертаються літа ще хочу написати. Чомусь я часто, коли не щодня, згадую про вас, моя рідна старенька мамо. Очевидно тому, що й сам уже сивий, і день мій вечоріє вже, і хоч не гнеться ще спина, і ходжу ще рівно, я, як дід Семен, зглядуватись став назад, почав визирати в холодне (чужеє) вікно: а чи не пливуть до мене в гості молоді літа весняною водою на дубах? Ні, не пливуть".

У щоденнику 7 грудня 1945 р. з'являється запис про бажання створити таку картину - книжку, яка б "принесла людям успіху, відпочинок, добру пораду і розуміння жити".

30 березня 1948 р. письменник уже чітко заявляє про свій намір написати докладно й абсолютно одверто, як труд цілого фактичного життя, з великими екскурсами в біографію, у дитинство, у родину, у природу, пригадати всі чинники, які створювали й визначали смак, тонкість сприймання.

Проте "Зачарована Десна" з'явилася лише в 1955 р., за рік до його смерті.
Тепер ви знаєте історію створення "Зачарована Десна" Довженка.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Зачарована Десна" історія написання

# data[].attributes.attachment_link.description
Зачарована Десна (1956 р.)- автобіографічна повість, спогади Олександра Довженка про дитинство в рідному селі на Чернігівщині. Твір сповнений тонкого гумору. Повість є гімном річки Десна, рідному чернігівському краю, селянам-трудівникам і сільському способу життя. Довженко знав духовний світ селянина, народний побут, звичаї, його психологію.

# data[].attributes.headline
Веретельник Єлизавета

# data[].attributes.subject
Веретельник Єлизавета

# data[].attributes.body
Фільм "Земля"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Довженко - Центр

# data[].attributes.attachment_link.title
Фільм «Земля» (1930) в музичному супроводі Мар‘яни Садовської

# data[].attributes.headline
Історична правда

# data[].attributes.subject
Історична правда

# data[].attributes.headline
"Зачарована Десна"

# data[].attributes.subject
"Зачарована Десна"

# data[].attributes.body
Історія написання

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Зачарована Десна (1956 р.)- автобіографічна повість, спогади Олександра Довженка про дитинство в рідному селі на Чернігівщині. Твір сповнений тонкого гумору. Повість є гімном річки Десна, рідному чернігівському краю, селянам-трудівникам і сільському способу життя.

Довженко знав духовний світ селянина, народний побут, звичаї, його психологію. Можна сказати, що "Зачарована Десна" - своєрідна енциклопедія сільського життя України кінця XIX і початку XX століть.

"Зачарована Десна" історія написання

Працював над твором упродовж 14 років, щоразу вертаючись до нього з підсвідомого бажання напитися цілющої води. У березні 1956 р. журнал "Дніпро" видрукував повість, а наступного року, вже по смерті автора, вона з'явилась окремою книжкою.

Над кіноповістю "Зачарована Десна" О. Довженко почав працювати, як свідчать записи в чорнових матеріалах, 5 квітня 1942 р. У листі до матері та сестри від 9 листопада 1946 р. письменник сповістить: "Пишу одну повість про діда і батька, матір і про все, одне слово, сосницьке життя, що коли я був маленьким, мамо, у Вас щасливим, коли дід ще казав мені: "Цить, Сашко, не плач, поїдем на сінокіс, да накосимо сіна, да наберемо ягід, да наловимо риби, да наваримо каші". Про всяке таке-от старовиння, що щезло вже, минуло давно і ніколи не вернеться, як не вертаються літа ще хочу написати. Чомусь я часто, коли не щодня, згадую про вас, моя рідна старенька мамо. Очевидно тому, що й сам уже сивий, і день мій вечоріє вже, і хоч не гнеться ще спина, і ходжу ще рівно, я, як дід Семен, зглядуватись став назад, почав визирати в холодне (чужеє) вікно: а чи не пливуть до мене в гості молоді літа весняною водою на дубах? Ні, не пливуть".

У щоденнику 7 грудня 1945 р. з'являється запис про бажання створити таку картину - книжку, яка б "принесла людям успіху, відпочинок, добру пораду і розуміння жити".

30 березня 1948 р. письменник уже чітко заявляє про свій намір написати докладно й абсолютно одверто, як труд цілого фактичного життя, з великими екскурсами в біографію, у дитинство, у родину, у природу, пригадати всі чинники, які створювали й визначали смак, тонкість сприймання.

Проте "Зачарована Десна" з'явилася лише в 1955 р., за рік до його смерті.
Тепер ви знаєте історію створення "Зачарована Десна" Довженка.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Зачарована Десна" історія написання

# data[].attributes.attachment_link.description
Зачарована Десна (1956 р.)- автобіографічна повість, спогади Олександра Довженка про дитинство в рідному селі на Чернігівщині. Твір сповнений тонкого гумору. Повість є гімном річки Десна, рідному чернігівському краю, селянам-трудівникам і сільському способу життя. Довженко знав духовний світ селянина, народний побут, звичаї, його психологію.

# data[].attributes.headline
Характеристика Сашка

# data[].attributes.subject
Характеристика Сашка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Зачарована Десна" - цікава кіноповість Довженка. Аналіз твору дав змогу зрозуміти, що хотів донести автор до кожного читача. "Зачарована Десна" характеристика образу Сашка - допоможе розкрити внутрішній світ героя, його риси характеру та почуття. Характеристика Сашка представлена в кількох варіантах з цитатами, ви можете вибрати підходящий для себе.

Характеристика Сашка "Зачарована Десна"
Головний герой "Зачарована Десна" - Сашко
Оповідач у зачарованій Десні - сам письменник, який виступає , як автор, як герой твору - Сашко.

Одна за одною в повісті спливають розповіді, які починаються с перших спогадів маленького селянського хлопчика за ім'ям Сашко. Цей маленький селянин, незважаючи на те, що в нього був реальний прообраз, втілив в собі кращі риси українських дітей.

Сашко зізнається у любові до тварин: " Ластівок любив у клуні, деркачів - у лузі... ", крім того, від дуже полюбляє природу, життя якої спостерігає на вулицях та околицях свого села.

Хлопець дуже часто замислюється або мовчки милується самими звичайними явищами, що відбуваються у природі и вважає все чим-то надзвичайним: " Жили ми в повній гармонії з силами природи. Зимою мерзли, літом смажились на сонці, восени місили грязь, а весною нас заливало водою, і хто цього не знає, не знає тієї радості і повноти життя".
З не меншим задоволенням Сашко полюбляє слухати народні співи у виконанні односельців. Українська земля багата талантами, а український народ пам'ятає і почитає свої традиції, тому почути гарну пісню можна було майже кожен день, а особливо на свята. Автор згадує: " Любив співи дівочі, колядки, щедрівки, веснянки, обжинки... Коли б спитав мене хто-небудь, яку я музику любив у ранньому дитинстві, який інструмент, яких музик, я б сказав, що більш за все я любив слухати клепання коси ".

Приємне і неприємне хлопець сприймає дуже просто і розмірковує: " Як неприємно, коли баба кляне або коли довго йде дощ і не вщухає. Неприємно, коли п'явка впивається в жижку, чи коли гавкають на тебе чужі пси, або гуска сичить коло ніг і червоним дзьобом скубе за штани... Неприємно дивитись на великий вогонь, а от на малий - приємно. І приємно обнімати лоша. ...Приємно бродити по теплих калюжах після грому й дощу, чи ловити щучок руками. Приємно їсти паску і крашанки.... Приємно, коли яблуко, про яке думали, що кисле, виявляється солодким....".

Сашко виховується в атмосфері поваги до батьків та людей похилого віку, дуже любе проводити час із старшими, особливо з дідом Тарасом, та с задоволенням спостерігає за дідом Семеном, коли той читає псалтир.
В той час, коли Сашко був маленький, селяни дуже шанобливо ставились до народних свят, тому й хлопчик ставився до них з великою повагою і дуже любив святкові дні.

Сашко ріс допитливим та добрим хлопцем, який з чуйністю ставився до людей та тварин. Одного разу йому здалося, що коні на їх дворі розмовляли про свою тяжку долю та жалкували, що їх б'є хазяїн. Після того випадку Сашко жодного разу в своєму житті не образив ні однієї тварини.

Крім того Сашко був спостережливий, а спостерігаючи, обов'язково фантазував, вигадуючи щось приємне. "Скрізь, куди б не глянули очі хлопця, бачив він рух, неспокій, боротьбу. Усе викликало якісь порівняння, нагадувало давно десь бачене, уявлене й пережите."
А щирість почуттів головного героя повісти можна бачити майже в кожному спогаді автора.
О. Довженко настільки цікаво вивів у своєму творі селянське життя звичайної родини, що, читаючи повість, забуваєш про навколишнє і ніби перевтілюєшся у самого Сашка, спостерігаючи його очима спокійне українське село, та всі ті події, що там відбуваються.

Риси характеру Сашка "Зачарована Десна"

1) допитливий;

2) добрий;

3) чесний;

4) уважний;

5) чуйний;

6) спостережливий;

7) здатний до фантазування;

8) щирий.

"Зачарована Десна" образ Сашка

Маємо двох ліричних героїв, два обличчя авторського "Я": малий Сашко як головна ділова особа спогадів і зрілий майстер, який ті спогади перепускає через свій гіркий життєвий досвід, свої страждання, узагальнюючи, збираючи їх у художні образи.

Малий Сашко сам по собі уособлює душу митця. Автор цим образом підсвідомо мовби говорить: подивіться, люди, ось моя душа перед вами чиста, безгрішна.

Сашко вперше нагрішив: у городі вирвав рядок моркви, бо так хотілося їсти. Прабаба помітила і посилає, за звичкою, на нього прокльони, а тим часом "в малині лежав повержений з небес маленький ангел і плакав без сліз. З безхмарного блакитного неба якось несподівано упав він на землю І поламав свої тоненькі крила коло моркви. Це був я". Всі грішні, у кожного своя провина. До цього часу " фактично святим був на всю хату один я. І от скінчилась моя святість. Не треба було тро-гати моркви. Хай би собі росла. А тепер я грішний. Що ж мені буде?". Йому жаль себе. Багато разів доводилося вже в зрілому віці переживати подібні ситуації, почуття "поверженого з небес маленького ангела", каятися невідомо в чому, невідомо перед ким...

Сашко залазить у старий човен і мучиться запитанням, що б таке зробити "для поновлення святості". Чи не підсвідомо автор пропускає в текст ось цей висновок, який надалі цензори викреслюватимуть з усіх видань "Зачарованої Десни": "Ні, один, мо, нещасливий комуніст, вигнаний з партії, не думав так про своє поновлення, як думав колись я, маленький, у човні лежачи. Що ж його діяти? Як жити у світі?"

Це запитання постійно мучило Довженка-митця, воно співзвучне тим давнім терзанням маленького дитячого серця. Як жити у світі (де так ато несправедливості, зла)? Відповідь він шукав усе життя.

А душа була відкрита навстіж великому гармонійному світові, який теж шукав усе життя. Дійсність брутальна й жорстока, він так хотів її змінити. Свою мрію Довженко-митець прагне знайти в далекій реальності свого дитинства.

Малий живе в чарівному, поки що гармонійно прекрасному, сповненому несподіванок (як історія з левом) і манливих таємниць світі. Він для нього - докола хати, у городі, де безліч усякої живності, у саду з яблуками, грушами, сливами, на лузі над Десною в пору косовиці, на печі з усяким насінням, у якому так затишно спати, у човні під час повені, на копиці пахучого сіна на возі під самими зорями. Ще чарівніше продовження того світу - солодкий сон у човні в клуні. Той сон поніс Сашка далеко-далеко.

Душа письменника вміла отак полинути в полоні нездійснених мрій, далеко від земних прикрощів і нещасть. Це був її порятунок.

"Світло і чисто у мене на душі, люди ", - голосом малого свого двійника промовляє дорослий Довженко. Звернімо увагу, як почувається Сашко, коли потерпає в клуні за свій перший гріх. Він затуляє очі, але йому не стає темно. Навпаки, відкривається небачене видиво - чи сон, чи фантазія. Однак у цьому плетиві Сашкових видінь "проскакує" одна авторська фраза, фраза виправдання: "Заплюїцуючи очі, й по сей день я ще не маю темряви в душі". Ці слова тут, здавалось би, необов'язкові, вони - хіба що для нездогадливого читача. Адже самі по собі міркування Сашка про темряву і світло всередині себе "говорять" про ті глибинні переживання автора, про його постійне підсвідоме бажання довести людям чистоту і святість своєї душі. Для Довженка це, зрештою, закономірно: він страждав і внутрішньо каявся в тому, у чому був невинний, але був честолюбним, переживав часом безпідставно...

У "Зачарованій Десні" створено цілий мікрокосмос людського буття, як духовного, так і матеріального. Той клаптик землі біля Десни - своєрідний земний рай, який Довженко не бачив більше ніде й ніколи у своєму дорослому житті. Цей рай наповнено живими, природними реаліями. Згадаймо, як пахнуть там огірки, що їх беруть із собою на косовицю! І яка музика бринить там, коли клепають косу... Перегорніть ті сторінки, де Сашко перераховує, що він любить, а що ні - наче багато-багато картин проходить перед очима. І все то часточки великого світу "зачарованої Десни", часточки того земного раю. Зі спогадів викликав їх до себе в гості втомлений, розчарований митець.

Сашкові, який наслухався розмов дорослих за кашею, так "робилося тоскно, так жалько, що світ споганіє", поки він виросте, "не буде вже сінокосу тоді, ні риби " - митець не хоче бачити цей прекрасний світ споганеним і обікра-деним. Недосконалість світу страшенно мучила Довженка. До цього додавалося бажання розбудити в українців національну свідомість і гідність,

"А ми хто? Ми хіба не руські?" - запитує Сашко в батька. "А хто там нас знає, - якось журливо проказує мені батько, - прості ми люди, синку... Хахли, ті, що хліб обробляють. Сказать би, мужики ми... Да... Ой-ой-ой.. мужики, й квит. Колись козаки, кажуть, були, а зараз тільки званіє зосталось".

Однак Довженко-романтик щиро вірив, що прийде весняна повінь і знесе весь бруд і намул з українського народу. Такий символічний зміст передає картина весняної повені в повісті.

Щороку Десна затоплює береги, сади і хати, а Сашко разом із батьком рятують на великому човні людей. Якраз на Великдень - світлий час Воскресіння Господнього (прикметна довженківська деталь): "Сходило сонце. Картина була незвичайна, неначе сон чи казка. Осяяний сонцем, перед нами розкрився зовсім новий світ. Нічого не можна було впізнати. Все було інше, все краще, могутніше, веселіше. Вода, хмари, плав - усе пливло, усе безупинно неслося вперед, шуміло, блищало на сонці". Це символічна картина. Образ води - один із прадавніх образів-символів очищення, оновлення. Як зрадів би митець очищенню й оновленню своєї України! То і в цьому його вина?

Світ "Зачарованої Десни" глибокий, невичерпний, він також безмежний, як і людське пізнання. Скільки заховано в ньому думок, почуттів, переживань великого художника. У ньому - духовна опора кожного українця.

План характеристики образу Сашка.

1. Оповідач у "Зачарованій Десні" - сам письменник, який виступає і як автор, і як герой твору - маленький Сашко.

2. Пізнання світу Сашком:

1) любов до тварин, природи, музики, співів. ("Коли б спитав мене хто- небудь, яку я музику любив у ранньому дитинстві, який інструмент, яких музик, я б сказав, що більш за все я любив слухати клепання коси... Високий, чистий дзвін коси передвіщав мені радість і втіху..."; "Любив пташиний щебет у саду і в полі. Ластівок любив у клуні, деркачів - у лузі. Любив плескіт води весняної"; "...Любив співи дівочі, колядки, щедрівки, веснянки, обжинки...")

2) приємне і неприємне в розумінні хлопця;

3) повага до батьків, людей похилого віку;

4) ставлення до народних свят, прикмет, обрядів, вірувань.

"Зачарована Десна" цитатна характеристика Сашка

Як неприємно, коли баба клене або коли довго йде дощ і не вщухає. Неприємно, коли п'явка впивається в жижку, чи коли гавкають на тебе чужі пси, або гуска сичить коло ніг і червоною дзюбкою скубе за штани. А як неприємно в одній руці нести велике відро води чи полоть і пасинкувати тютюн. Неприємно, як батько приходить додому п'яний і б'ється з дідом, з матір'ю або б'є посуд. Неприємно ходить босому по стерні або сміятись у церкві, коли зробиться смішно. І їхати на возі з сіном неприємно, коли віз ось-ось перекинеться в річку. Неприємно дивитись на великий вогонь, а от на малий - приємно. І приємно обнімати лоша. Або прокинутись удосвіта і побачити в хаті теля, що найшлося вночі.

Приємно бродити по теплих калюжах після грому й дощу, чи ловити щучок руками, скаламутивши воду, або дивитись, як тягнуть волока. Приємно знайти в траві пташине кубло. Приємно їсти паску і крашанки. Приємно, коли весною вода заливає хату й сіни і всі бродять, приємно спати в човні, в житі, в просі, в ячмені, у всякому насінні на печі. І запах всякого насіння приємний. Приємно тягати копиці до стогу й ходити навколо стогів по насінні. Приємно, коли яблуко, про яке думали, що кисле, виявляється солодким. Приємно, коли позіхає дід і коли дзвонять до вечерні літом. І ще приємно, і дуже любив я, коли дід розмовляв з конем і лошам, як з людьми. Любив я, коли хтось на дорозі вночі, проходячи повз нас, казав: "Здрастуйте". І любив, коли дід одказував: "Дай бог здраствувать". Любив, коли скидалась велика риба в озері чи в Десні на заході сонця. Любив, їдучи на возі з лугу, дивитися, лежачи, на зоряне небо. Любив засинати на возі і любив, коли віз спинявся коло хати в дворі і мене переносили, сонного, в хату. Любив скрип коліс під важкими возами в жнива. Любив пташиний щебет у саду і в полі. Ластівок любив у клуні, деркачів - у лузі. Любив плескіт води весняної. І жаб'яче ніжно-журливе кумкання в болоті, як спадала вода весняна. Любив співи дівочі, колядки, щедрівки, веснянки, обжинки. Любив гупання яблук в саду у присмерку, коли падають вони несподівано в траву. Якась тайна, і сум, і вічна неухильність закону почувалися завжди в цьому падінні плода. І грім, хоч мати і лякалась його, любив я з дощем і вітром за його подарунки в саду.
Але більше за все на світі любив я музику. Коли б спитав мене хто-небудь, яку я музику любив у ранньому дитинстві, який інструмент, яких музик, я б сказав що більш за все я любив слухати клепання коси. Коли тихого вечора, десь перед Петром і Павлом, починав наш батько клепати косу під хатою в саду, ото й була для мене найчарівніша музика. Часом і досі ще здається мені, що й зараз поклепай хто-небудь косу під моїм вікном, я зразу помолодшав би, подобрішав і кинувся до роботи. Високий, чистий дзвін коси передвіщав мені радість і втіху - косовицю. Я пам'ятаю його з самого малечку." - "Зачарована Десна". Олександр Довженко.

# data[].attributes.attachment_link.title
Характеристика Сашка "Зачарована Десна"

# data[].attributes.attachment_link.description
"Зачарована Десна" - цікава кіноповість Довженка. Аналіз твору дав змогу зрозуміти, що хотів донести автор до кожного читача. "Зачарована Десна" характеристика образу Сашка - допоможе розкрити внутрішній світ героя, його риси характеру та почуття. Характеристика Сашка представлена в кількох варіантах з цитатами, ви можете вибрати підходящий для себе.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
телеканал интер

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
классик кино

# data[].attributes.attachment_link.title
"Творці долі". Александр Довженко

# data[].attributes.attachment_link.description
За какие-то считанные годы он, не имея ни малейшего опыта, стал классиком кино. Повна версія тут: http://inter.ua/uk/video/episode/interschool/2013/05/27/dovzhenko

# data[].attributes.headline
Кінофільм "Україна в огні

# data[].attributes.subject
Кінофільм "Україна в огні

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Владимир Собко

# data[].attributes.attachment_link.title
Украина в огне 1943 Киноповесть Киностудия А Довженко

# data[].attributes.attachment_link.description
Условно произведение делится на три части. Первая - отступление Красной Армии, вторая - немецкая оккупация и партизанское движение, третья - наступление. Начинается киноповесть достаточно мирной картиной: семья колхозника Запорожца - отец Лаврентий, мать, пятеро сыновей и дочь Олеся - празднуют матери Пятидесятипятилетний юбилей. Счастливая семья собралась вместе. Но картина внезапно меняется.

# data[].attributes.headline
Кінофільм "Зачарована Десна"

# data[].attributes.subject
Кінофільм "Зачарована Десна"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Михайло Хоменко

# data[].attributes.attachment_link.title
Худ. Фильм "Зачарованная Десна".

# data[].attributes.headline
Цікаві факти

# data[].attributes.subject
Цікаві факти

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олександр Петрович Довженко - український письменник, кінорежисер, кінодраматург, класик світового кінематографу. Коротка біографія Довженка донесе основні події в житті і творчості письменника.

Олександр Довженко біографія стисло

Народився 10 вересня 1894 в с. В'юнище на Чернігівщині у селянській родині.

Навчався у Сосницькій початковій школі. З 1911 року навчався у Глухівському вчительському інституті.

Після закінчення інституту у 1914 учителював у Житомирі, Києві.

У 1917 вступив до Київського комерційного інституту на економічний факультет. Вищу освіту Довженко здобув у Київському комерційному інституті (нині Київський національний економічний університет) на економічному факультеті. Довженко вступив туди лише тому, що його атестат не давав можливості вступати до інших вищих навчальних закладів, і це був засіб здобути хоча б якусь вищу освіту. Вчився погано, бракувало часу та старанності.

Захопившись революцією, служить у петлюрівській армії. За це у 1919 засудили його до ув'язнення в концтаборах. Однак його врятували.

У 1920р. приєднався до КП(б)У, з якої згодом виключений.

У 1921р. направили за кордон на дипломатичну службу (Варшава, Париж, Лондон).

У 1922-1923 рр. живе у Берліні, обіймає посаду секретаря генконсульства УСРР у Німеччині.

1923 року повернувся до Харкова, почав працювати художником-ілюстратором гозети "Вісті ВУЦВК" та каракатуристом. Відвідує засідання "Гарту", невдовзі стає співзасновником ВАПЛІТЕ.

Згодом через ВАПЛІТЕ зближується з ВУФКУ, але у Харкові у той час єдиним драматичним мистецтвом був театр, а Довженка театр не цікавив.

З 1925 року р. стажист по агітфільму "Червона Армія".

У 1926 переїздить до Одеси закінчувати фільм, де разом з Юрієм Яновським працює режисером на кінофабриці. У 1926р. створив за своїми сценаріями перші фільми "Вася-реформатор" і "Ягідка кохання".

Перший серйозний успіх прийшов у 1929 році після виходу на екрани фільму "Звенигора". "Звенигора" була сенсацією 1928 року, але водночас це був початок особистої трагедії Довженка - за цю стрічку, та згодом за фільм "Земля" його будуть постійно звинувачувати у буржуазному націоналізмі.

У 1930р. одружується з акторкою Юлією Солнцевою.

Він створив "Землю" (1932) і повіз показувати фільм в Європу, у 1958 році кінокритика назвали "Землю" одним з 12 найкращих фільмів всіх часів і народів.

Зняв фільм "Іван" - найспірніший фільм Довженка (на тему індустріалізації, яку запропонувало йому керівництво "Українафільм"), який відняв у нього більше року життя.

У 1933р. переїздить до Москви, а потім на Далекий Схід.

У 1935р. нагороджують орденом Леніна.

На початку війни потрапляє в Уфу та до Ашхабаду. Іде добровольцем на війну, як кореспондент газети "Красная армия".

У 1943р. завершує кіноповість "Україна в огні", яку Сталін заборонив. До останніх днів живе в Москві, працює на "Мосфільмі".

25 листопада 1956 р. помер у Москві.

Твори Довженка

оповідання "Воля до життя"

кіноповість "Зачарована Десна"

кіноповість "Земля" (сценарій втрачено, спогади про сценарій і фільм)

оповідання "Мати"

оповідання "Ніч перед боєм"

кіноповість "Повість полум'яних літ"

Нащадки запорожців (драматична поема)

кіноповість "Україна в огні"

кіноповість "Поема про море"

кіноповість "Антарктида"

кіноповість "Арсенал"

кіноповість "Щорс"

кіноповість "Мічурін"

п'єса "Життя в цвіту"

"Щоденник" (1941-56)

Оповідання "Сон" та інші

Також ви можете ознайомитися з хронологією життя Олександра Довженка.

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Довженко біографія стисло

# data[].attributes.attachment_link.description
Олександр Петрович Довженко - український письменник, кінорежисер, кінодраматург, класик світового кінематографу. Коротка біографія Довженка донесе основні події в житті і творчості письменника. Народився 10 вересня 1894 в с. В'юнище на Чернігівщині у селянській родині. Навчався у Сосницькій початковій школі. З 1911 року навчався у Глухівському вчительському інституті.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У 30-х роках Олександр Довженко постав як самобутній кінорежисер, фундатор поетичного кіно, визнаний світом митець. Чарлі Чаплій зазначав: "Слов'янство поки що дало світові в кінематографії одного великого митця, мислителя і поета - Олександра Довженка".

40-ві й 50-ті роки приносять Довженкові і славу письменника, художника слова, правда, основною мірою уже по його смерті.

Народився Олександр Петрович Довженко 10 вересня 1894 р. в м. Сосниці на Чернігівщині.

Джерела Довженкового таланту - це і розкіш придеснянської природи, і його вроджені сприйнятливість до краси, багата уява, мрійливість. Це й народна пісня, казки, колядування, і вплив селянського оточення - хліборобів, косарів, рибалок, його рідних - діда, батька, матері, яка народила чотирнадцятеро дітей, багато з яких померло в юному віці.

Довженко вчився в Сосницькому міському чотирикласному училищі, був відмінником, вступив 1911 р. до Глухівського учительського інституту. Юнак дуже багато читає, бере участь у виставах, малює, організовує український етнографічний хор в одному з ближчих до Глухова сіл. Багато дала йому самоосвіта, зустрічі з різними людьми, принаймні, одержавши призначення до 2-го Житомирського змішаного вищого початкового училища, молодий учитель добре справляється із обов'язками викладача фізики, природознавства, географії, історії та гімнастики, стає улюбленцем учнів.

1917 р. він перейшов на вчительську роботу до Києва і вступив на економічний факультет Комерційного інституту.

Революційні, національно-визвольні процеси цілковито заполонюють його. У 1918 р. він - голова громади Комерційного інституту, у 1920 р. - уже більшовик, бореться проти білополяків у житомирському та київському підпіллі. Восени 1921 р. О. Довженко у Варшаві, працює завідуючим загальним відділом при українському посольстві; з весни 1922 р. - в Німеччині, на посаді секретаря консульського відділу торгового представництва УНР. Тут вступає до приватної художньої майстерні й одночасно відвідує лекції в берлінській Академічній вищій школі образотворчого мистецтва.

А в липні 1923 р. Довженко повертається до Харкова й незабаром стає відомим як художник-ілюстратор "Вістей", автор виразистих політичних карикатур, який підписуватиметься псевдонімом "Сашко". Прагнув бути в гущі подій, був запальним учасником літературно-мистецьких диспутів і зустрічей і за три роки роботи у "Вістях" (1923-1926) здобув визнання і знайшов численних друзів.

З 1926 р. Довженко в Одесі на кіностудії. Одеська кінофабрика тоді розбудовувалася, тут працював Ю. Яновський, знімались такі відомі актори, як М. Заньковецька, А. Бучма, І. Замичковський, М. Надемський, згодом - Ю. Шумський, Н. Ужвій, П. Масоха, М. Братерський. Нове мистецтво полонило 33-літнього художника. У новонароджуваному мистецтві, в основі якого - рух, а не статика, Довженко відкривав для себе ту щасливу сферу, де б він міг реалізувати своє давнє, ще юнацьке, бажання "начебто розділитися на кілька частин і жити в багатьох життях, в багатьох професіях, країнах і навіть видах".

Хроніка творчої діяльності О. Довженка на Одеській кіностудії така: сатирична комедія "Вася-реформатор" ( 1926), короткометражна комедія "Ягідка кохання" ( 1926), "Сумка дипкур'єра" ( 1927), "Звенигора" ( 1928). Сценарії до двох перших фільмів Довженко писав сам, до двох останніх - інші автори, за його відчутною режисерською участю. Як актор Довженко виступив перший і єдиний раз у картині "Сумка дипкур'єра", створивши привабливий символічно-патетичний образ кочегара.

Про фільм "Звенигора" Микола Бажан, тодішній редактор журналу "Кіно", захоплено писав, що це "зафільмована лірика, епос і філософія". Картину відзначали новаторське застосування монтажу, поєднання символіки й побуту; відтворені в ній казково-фантастична колізія шукання скарбів, образи безсмертного діда та його двох онуків, більшовика Тимоша й петлюрівця Павла, розкривали і героїчну історію українського народу, і сучасне - гостру братовбивчу війну в Україні, розпад роду.

Фільм "Звенигора" демонструвався в Москві, відбулося два його великі громадські перегляди в Парижі, які закінчувалися овацією. Картина обійшла екрани Голландії, Бельгії, Аргентини, Мексики, Канади та інших країн.

Поетичний характер кінорозповіді буде засвідчено й новою картиною Довженка "Арсенал" ( 1929). Це імперіалістична війна, події в Києві 1918 р., робітники київського збройного заводу, село, фронт - усе це поставало в картині за допомогою драматично насичених символічних образів і деталей (колючий дріт, окопи, вибухи снарядів, і - убога хата, мати, інваліди на милицях, стара жінка-сівачка). Події трактуються О. Довженком з прорадянських позицій, але національне й загальнолюдське не притлумлюються виключно класовим. Вражали художньою несподіваністю талановито застосовані Довженком засоби умовності, народнопоетична образність, органічно поєднані з технікою найсучаснішого мистецтва.

1930 р. з'явилася "Земля", яка вивела українське мистецтво на широкі міжнародні обшири й принесла Довженкові світову славу. "Земля" - геніальна, - заявить згодом Михайло Ромм. - ... "Земля" відкрила переді мною поетичний світ кінематографа". Цей твір зробив глибокий вплив на молодих кінематографістів Франції і особливо Англії. "На ліризмі цього фільму учились документаліста", - писав французький кінознавець Жорж Садуль. У 1958 р. на всесвітній виставці в Брюсселі 117 відомих кінознавців і кінокритиків із 20 країн, добираючи 12 найкращих фільмів усіх часів і народів, назвали і "Землю" Довженка...

По деякім часі, 1952 р., Довженко повернеться до "Землі" й "запише" її, створивши самобутній прозовий твір.

Так, "Земля" розповідала про глибокі й складні процеси в українському селі, його колективізацію, появу трактора, розорювання меж. Так, у творі існує зовнішній подієвий шар змісту, який зафіксував Довженкові ілюзії щодо соціалістичної перебудови життя, зокрема, в українському селі. Незабаром голод 33-го показав, якими вони були трагічно оманливими.

Однак, змальований у "Землі" образ старого селянина Опанаса Трубенка, його сина сількора й тракториста Василя, діда Семена Трубенка і його давнього товариша й побратима Григорія, куркульського сина Хоми і його батька Архипа Білоконя не тільки й не стільки виявляють драматизм "класової боротьби" на селі, вони вводять нас у коло вічних проблем життя і смерті, молодості й старості, доброти й егоїзму, руху і законсервованості.

Знаменитий танок Василя, обірваний лиховісною кулею, як і яблука, що падають довкола діда Семена, котрий зібрався вмирати, як і урочистий, всенародний похорон Василя із отим благодатним, життєдайним сонячним дощем, виражають у творі передусім радість життя як такого.

"Довженкова патетика", довженківський "пафос" були органічними і якщо говорити про звеличення митцем рідного народу, людини-трудівника, хлібороба, героїки і краси, то вони, Довженкові пафос і патетика, реально обгрунтовані. Коли ж "сфера їхнього поширення", як не раз буде далі, переноситиметься і на велику революцію та її полководців, "соціалістичне будівництво", "соціалізм", на верь тодішній лад і час, то тут письменникову творчість не могли оминути суперечності.

Після короткочасної поїздки до Німеччини під час зйомок "Землі" О. Довженко наступного, 1930 р., разом із своєю дружиною і надалі режисером усіх його фільмів, Ю. Солнцевою виїжджає в тривале закордонне відрядження. Протягом червня-жовтня він відвідав Берлін, Гамбург, Прагу, Париж, Лондон, демонструючи "Землю", "Звенигору", "Арсенал", виступав перед журналістами, кіномитцями й кінокритиками, виголосив кілька доповідей про нову кінематографію, з інтересом приглядався до "тонфільмів", висловив передбачення щодо телевізора й безекранного кінематографа, яке викликало сенсацію, зустрічався й вів дружні бесіди з Анрі Барбюсом, Роменом Ролланом, Жоржем Садулем, Леоном Муссінаком, Гербертом Уелсом, Любомиром Лінгартом, Альбертом Ейнштейном.

Йшов страшний для України 1933-й рік. Конфлікти Довженка на Київській студії, особливо після постановки фільму "Іван" ( 1932), загострювалися. Важко сказати, як могли б далі розвиватися події, якби він з його мужньою і запальною вдачею, національно свідомою позицією лишився в Києві, Україні в часи винищення української інтелігенції. Але щось чи хтось ніби вберігав його.

1933 р. Довженко вже працює на Мосфільмі. Цього ж року він разом із О. Фадєєвим та Ю. Солнцевою кілька місяців подорожує по Далекому Сходу - Амуру, тайзі, Сахаліну, готуючись до написання сценарію "Аерограду". На початку 1935 р. Довженка нагороджують орденом Леніна, а восени того ж року на екранах з'явився "оптимістичний" "Аероград".

1939 року вийшов на екрани і "Щорс" (поставлений на Київській кіностудії). Фільм швидко став популярним, глядачеві подобались подані з гумором колоритні народні, національні характери, особливо Боженка, Трояна, Чижа... Запам'ятовувалася реквіємно-патетична сцена смерті Боженка.

У цьому фільмі Довженко висловив своє мистецьке кредо у відомому зверненні до художників, операторів, асистентів: "Геть всі п'ятаки мідних правд. Залиште тільки чисте золото правди". А, проте, відкинувши деякі "п'ятаки правд" зокрема, правди реальних прототипів своїх героїв, він погрішив і проти високої істини - "чистого золота правди", справжнього драматизму справжньої боротьби свого народу за волю в ті часи.

Коли почалася війна, Довженко, уже майже п'ятдесятилітній, не при великому здоров'ї, проситься на фронт і, хоч спочатку мусив евакуюватися до Уфи, Ашгабада, врешті домагається свого. Протягом 1942-1943 рр. він працює як пропагандист політуправління на Північно-Західному, Сталінградському, Воронезькому фронтах, самовіддано несе службу політпрацівника, військового кореспондента. Одночасно ставить документальні фільми, пише кіносценарії, постійно виступає по радіо.

Протягом 1942-1943 рр. написано кіноповість "Україна в огні", протягом 1944-1945 рр. - "Повість полум'яних літ", оповідання "Ніч перед боєм", "Відступник", "Стій, смерть, зупинись!", "На колючому дроті" тощо.

Увесь воєнний доробок Довженка - це ніби єдина натхненна книга про народ, його героїчний подвиг, його страждання й трагедії, його перемогу. Відкриті почуття болю, любові, тривоги проймають Довженкові роздуми про Україну, загарбану ворогом, в них палахкотять ненависть до фашистів, гнів і презирство до зрадників, боягузів. "Стою на мітингу перед мікрофоном, - так починав митець свою промову на Другому антифашистському мітингу представників українського народу в Саратові, 1942, - і великий біль і гнів розпалюють мою душу. Стою лицем на Захід, до моєї скорбної матері України...". Довженко умів звертатися до всього народу, говорити від його імені, умів і створювати образи, в яких ніби матеріалізовано весь народ, його дух.

Такими, наприклад, виступають діди з надцеснянського села, Савка і Платон, в оповіданні "Ніч перед боєм", одному з найсильніших у нашій воєнній прозі.

Як і в оповіданні "Ніч перед боєм", у кіносценарії "Україна в огні" Довженко сміливо вникав в усі героїчні й складні, драматичні сторінки війни: відступу, окупації німецькими фашистами України. Розкриваючи героїчне, Довженко розкривав і низьке, слабодухе, явища людської малості, страху, роздумував над їхніми причинами, щоправда, подеколи надто відверто передоручаючи героям свої публіцистичні тези про недостатність виховання історією, брак національної самосвідомості тощо.

"Україна в огні" - це крик болю, це перше, гостре, вразливе сприймання фашистської навали. Довженко не оминає гострих проблем, устами героїв запитує самого вождя, як же сталося, що не "б'ємо ворога на його території" і цілий народ український - віддано на заклання. Ясна річ, кіноповість "не сподобалася Сталіну, і він її заборонив для друку і для постановки... мені важко од свідомості, - записував у щоденнику О. Довженко, - що "Україна в огні" - це правда". Правда - і в написаній через рік "Повісті полум'яних літ", де постає широка епічна узагальнена картина війни, осмислення долі людини й народу в світлі великої перемоги, хоча митець був менше вдоволений нею, бо не мала вона тої гостроти й драматизму.

О. Довженко діалектично осмислює саму війну, полемізує з однобічними й поверховими поглядами на неї. Митець бачить і героїзм людини, яка стала на оборону своєї Батьківщини, справедливість її помсти й кари, але він бачить також і тяжкі трагедії народу, зранюючий моральний вплив війни на людину, бо "людина народжена для радості, праці, для братства".

Напруженою була творча діяльність митця і в повоєнний час - це яскраво засвідчує хроніка його режисерської й письменницької праці в останнє десятиліття. Він створює художньо-документальний фільм про Вірменію "Країна рідна" з власним дикторським текстом, починає роботу над романом "Золоті ворота", де головним персонажем мав виступати давно виношуваний ним і так чи інакше вже окреслюваний в різних творах, зокрема в "Україні в огні", народний герой-трудівник і воїн Кравчина; пише п'єси "Молода кров" і "Міра життя", остаточно завершує п'єсу "Потомки запорожців" ("На зламі століть", 1953), знімає фільм "Життя в цвіту", створює на основі кіносценарію п'єсу з такою ж назвою ( 1946) і другий варіант фільму "Мічурін" ( 1949), пише кілька оповідань... Створює кіноповість "Зачарована Десна"...

У 50-х роках розпочинається будівництво Каховської ГЕС і письменник, задумавши фільм про цю подію, кілька років їздить до Каховки, живе там, зустрічається з будівельниками, селянами, інженерами, вченими, збирає матеріал, веде записні книжки і щоденник.

1956 р. в березневому номері журналу "Дніпро" була опублікована "Зачарована Десна", появі якої Довженко дуже радів. У цей час була завершена й "Поема про море".

У листопаді розпочались зйомки кінофільму "Поема про море". А 25 листопада 1956 року Олександр Довженко раптово помер...

У кіноповісті "Зачарована Десна" вабили до себе народні, виразно національні характери, про які потім будуть говорити не інакше, як про "довженківські", і щирий, всепроникаючий ліризм, тоді такою мірою ще не властивий, мабуть, жодному "радянському" творові, надто, якщо говорити про діапазон його тембрів - від найтрепетнішого, найпоетичнішого піаніссімо до громоподібного, набатного, спрямованого на глобальні болі й проблеми ("Горів і я тоді у тім воші, загибав усіма смертями людськими, звірячими, рослинними: палав, як дерево чи церква, гойдавсь на шибеницях, розлітався прахом і димом од вибухів катастрофічних. З м'язів моїх і потрощених кісток варили мило в Західній Європі в середині двадцятого століття. Шкіра моя йшла на Палітурки і абажури для ламп, валялась на дорогах війни, виутюжена важкими танками останньої війни людства", - і філософське, синівське осмислення й виявлення рис свого роду й народу, його духовних джерел.

"Зачарована Десна" - це, власне, автобіографічний твір, спогади письменника про своє дитинство, перші кроки пізнання життя, про "перші радощі, і вболівання, і чари перших захоплень дитячих...". Спогади ці час од часу переростають у авторські роздуми - про "тяжкі кайдани неписьменності і несвободи", інші лиха й страждання трудових людей України і разом з тим - багатство їхніх душ, моральне здоров'я, внутрішню культуру думок і почуттів, їхній смак, їхню вроджену готовність до "найвищого і тонкого", про війну і спалене фашистами село, про ставлення до минулого: відомий авторський монолог, який починається словами "Я син свого часу і весь належу сучасникам своїм. Коли ж обертаюсь я часом до криниці, з якої пив колись воду..." і в якому висловлено знамениту формулу: "Сучасне завжди на дорозі з минулого в майбутнє". Багато хто з дослідників Довженка звертає увагу на те, що різножанрові його твори тісно пов'язані між собою й укладаються в єдиний цикл, чи єдину епопею, що висвітлює корінні етапи в житті українського села. Не раз говорив про це і сам Довженко, записуючи в щоденнику думки щодо "книжки про український народ", своє постійне "стремління до синтезу".

Оповідання, кіноповісті Довженка мають внутрішню єдність, значно більшу, ніж звичайна спільність у творах, написаних тим самим письменником, - це і справді ніби одна книга про час і народ. Її прологом по праву може вважатися "Зачарована Десна", а вивершенням - "Поема про море", перейнята прагненням широкого поетичного синтезу розповідь про сучасність і історію, народ і особистість, працю й красу, схвильовані роздуми про "народну душу" та "виховання почуттів".

"Поема про море", попри неминучі втрати, була прикладом звоювання тенденцій до знецінення особистості в людині, відведення їй прикладної ролі і куцих, нігілістичних поглядів на історію народу, національні святощі, голо-злободенного розуміння морально-духовних цінностей. Гуманізм, людяність, добро - домінанти Довженкових занепокоєнь.

Проблеми "виховання нової людини" він волів розглядати як проблеми моральної "освіченості" її душі, емоційної вразливості чи зачерствіння, як проблеми духовності. Колгоспник Григорій Шиян, якому наказують "звільнити територію", бо затоплять, каже: "не те що територію, сорочку здійму, тільки усміхнись до мене по-людському, хоч раз, щоб я не взагалі, а в очах твоїх відчув добро". На це старий тесля Бесараб докидає: "Не жди. Не та його душевна номенклатура". "Не бачу я добра.., - каже Сава Зарудний, що "весь проріс корінням хліба". - Всі від землі тікають, що це? Доки?" і застерігає: "...Обережно з землею! Земля мстить за зраду...".

У кіноповісті, фактично, вперше в тодішній літературі порушувалося питання, яке стане предметом широких художніх роздумів у кінці 60-х років - про єдність матеріального й духовного, взаємозалежність науково-технічного прогресу й прогресу людини. Будівництво могутньої ГЕС, нового моря - це тепло і світло для людей, це вода в засушливому степу. Але в ім'я цього і Кравчині, і Шияну, й Бесарабу треба зруйнувати хату, в якій виріс і сам, і батько з матір'ю, і діти, треба вирубати садок біля чистої криниці, треба вирвати щось із серця рідне і дороге. Автор записував у нотатнику: "Скільки спогадів іде на дно! Скільки пісень, могил прадідів, городів, луків, рибальських просторів і краси старої природи!" "Будую, будь воно прокляте", - каже Кравчина, ковтаючи смуток "разом з пилом руйнування". А той же Бесараб знов висловлюється дуже характерно: "Не в тім діло, хочеться, не хочеться. Треба хотіти. Якщо це стало вже основним інтересом часу, тут на нехотінні далеко не поїдеш".

Проблема суперечливої єдності "вимог часу" та інтересів особистості, окремого й загального, індивідуального й суспільного гостро постає в багатьох образах і епізодах твору. Особливий її варіант представлено образом аморального "діляги" й пристосуванця 50-х років інженера Голика. При загальному посиленні критичного пафосу щодо негативних явищ у нашому житті у літературі другої половини 50-х років ніде про них не було сказано так гостро, альтернативно, як це сказав у "Поемі про море" Сава Зарудний. Його слова стосувалися, звичайно, не тільки "зростаючого кадра" - Голика: "Я думаю, чому? Звідки в мене іноді це відчуття невлаштованості? Чому я бідний більш, ніж треба?.. Хто закриває мені радість праці? Хто сіє в мені сумніви часом навіть щодо краси моєї мети?.. Ти! Якщо ми можемо таке вчиняти одне одному - розбестити, оббрехати, принизити, - для чого тоді нам море? Навіщо рубати нам старі ліси, переносити десятки сіл? Навіщо нам нові моря, якщо в душі у нас не хвилі морські, а болотна гниль?"

У кіноповісті постає і образ автора - складний, емоційно та інтелектуально багатий, де в чому суперечливий, але надзвичайно глибокий і чуйний на людську красу характер. По-музикальному сприйнятливий до навколишнього світу, естетично проникливий, автор "Поеми про море" переповнюється високими почуттями, і спостерігаючи птиць у вечірньому небі, і картини зосередженої людської праці. Образ автора в "Поемі про море" - явище художньо своєрідне, без його аналізу важко збагнути джерела гармонії змісту й форми в кіноповісті, засади Довженкової естетики (вся творчість О. Довженка, - писав М. Рильський, - "це передусім він сам").

Активна мистецька настроєність на сучасність і її проблеми, органічний історизм образного мислення, принципи творення глибоко народних, національно своєрідних характерів, поєднання високого романтичного злету думки з проникливим аналізом реальної дійсності, переосмислення поетики народної творчості, вільне застосування гіперболізму, гротеску, символіки - ці й багато інших рис Довженкової творчості істотно збагачували пошуки української прози.

Його називали поетом і водночас політиком кіно. Його порівнюють з Гомером, Шекспіром, Рабле, Гофманом, Бальзаком, Бетховеном, Брехтом.

Сам він казав, що свої картини "писав з гарячою любов'ю, щиро. Вони складали найголовніший смисл мого життя".

Система, використовуючи цю "гарячу любов", не тільки підносила митця, а й ламала його. Досить згадати історію з його кіноповістю "Україна в огні", та й не тільки з нею. Як один із знаків тої боротьби Довженка за свою духовну свободу залишиться запис в його щоденнику: "Товаришу мій Сталін, коли б Ви були навіть богом, я й тоді не повірив би Вам, що я націоналіст, якого треба плямувати й тримати в чорному тілі. Коли немає ненависті принципової, і зневаги нема, і недоброзичливості ні до одного народу в світі, ні до його долі, ні до його щастя, ні гідності чи добробуту, - невже любов до свого народу є націоналізм? Чи націоналізм в непотуранні глупоті людей чиновних, холодних діляг, чи в невмінні художника стримати сльози, коли народу боляче?.."

Твори

Критика

Ключевые слова: Олександр Довженко, Александр Довженко, биография А. Довженко, скачать бесплатно, скачать биографию, біографія О. Довженка, українські письменники 20 ст.

Читайте также

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр довженко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
александр довженко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
биография а. довженко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
скачать бесплатно

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
скачать биографию

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
біографія о. довженка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські письменники 20 ст.

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Довженко. Детальна біографія

# data[].attributes.attachment_link.description
У 30-х роках Олександр Довженко постав як самобутній кінорежисер, фундатор поетичного кіно, визнаний світом митець. Чарлі Чаплій зазначав: "Слов'янство поки що дало світові в кінематографії одного великого митця, мислителя і поета - Олександра Довженка". 40-ві й 50-ті роки приносять Довженкові і славу письменника, художника слова, правда, основною мірою уже по його смерті.

# data[].attributes.attachment_link.title
Довженко Олександр Петрович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Народився на хуторі В'юнище (нині у межах смт Сосниця, Чернігівська область, Україна, за тодішнім адмінподілом - Чернігівська губернія, Російська імперія) у багатодітній селянській сім'ї. У різних джерелах називають різні дати народження О.Довженка: 10, 11 або 12 вересня. Згідно з актовим записом у метричній книзі Соборно-Троїцької церкви містечка Сосниця, він народився 29 серпня 1894 року за "старим стилем" - тобто 10 вересня за новим.