# data[].attributes.body
Şi a fost cândva o data

O cărare fermecată

Între două lumi mărețe,

Diferite pe-un pământ

O domniţă stă plângând

Că nu știe să găsească

Pe cel ce să o iubească

Nu doar că era frumoasă

Dar că știe să vorbească ..

Dovedi să întâlnească

Între două lumi măreţe

O măicuţă să o-nveţe

Că acea lume cu lumină,

Nu-i atât de fără vină

Că acolo nu se pierde

Doar cu ochiul ce se vede

Că acolo pare bine

Dar  găsești în orişicine

O scânteie necurată

Ce-n priviri nu se arată

Că acolo va găsi

Doar pe cel ce-o va iubi

Pentru frumusețea rară

Însă o va da afară

De ar încerca să ceară,

Cineva să o asculte.

Iar cea lume întunecată

Nu-i cea mai curată

Însă acolo pot sa vadă

Omul dulce fără chip

Întunericul arată

O lume mai colorată

Că acolo nu contează

Chipul nu se conturează

Și acolo va găsi

Pe cel ce-o va iubi.

Însă trebuie să poarte

O piele de lup pe spate

Și să stea- n genunchi la râu

Până apare ceva viu.

Şi domniţa ascultă

Lângă râu trei zile stă

Până parcă se zărea

Un alt lup in calea sa

Dar ea nu se speria

Sa se apropie aștepta.

Lupul nu s-a repezit

El era un prinț voinic

Lângă ea el s-a oprit

Şapte zile au vorbit

Până s-au îndrăgostit.

Iar măicuța pe cărare

Aștepta pe alți în cale…

Ce de-a lume întunecată

Pe cărarea fermecată

Se feresc dar nu i-au seamă

Că oamenii numai seara

Sunt cei mai adevarati

Mai sinceri si mai curaţi.

# data[].attributes.body
Călătorin-d printre versuri
Cutreierân-d universuri
Probabil te-ai rătăcit
Epuizat și bălmăcit
Calmeazăte și te relaxează
Fii atent la ce urmează
S-a produs de nicăieri
Ieri,azi și alaltăieri
Un caz intrigant
Trist și amuzant
La mijloc de răscruce
Se ceartă un păduche
Furios și dezlegat
Cine s-a încumetat?
Somnul să i-l strice
Și din cap să pice
Plînge disperat
-Casa mi-a plecat!
Nu o mai găsește
Singur rătăcește
O strigă mlădios
-Unde ești tu păr frumos?!
-Vino iar la mine
-Să ne fie bine
-Să te am aproape
-Numărându-te în noapte
Se împiedică și cade
Un papuc îl roade
Își pune ciorapiorii
Scuturând fiorii
Și fular și-a pus
Merge spre apus
Soarele dispare
Inima-i tresare
Fără adăpost
Merge fără rost
Se așează întristat
Sub un petic uzat
Și adoarme încet
Cu tristețe și regret
Se visează prin somn
Cum pe cap e "domn"
Are lungi câmpii
Nevastă și cinci copii
E adevărat gospodar
Cum găsești mai rar
Noaptea rece s-a lăsat
Vântul iute la suflat
Și la dus pe un câine
Fără grijă de mâine
Soarta-i predestinată
Să mai trăiască odată
Să aibă copii
Griji și bucurii
Un păduchii ne învață
Cît de lungă e o viață
La bine să sperăm
Pentru visuri să luptăm.

# data[].attributes.body
Să știți că a fost o dată
O dată ca niciodată
Un frumos viteaz băiat
Preafrumos și neînfricat
Unica problema este
Că n-avea a sa poveste
Și zbura din una-n alta
Și nicicum nu-și știa soarta.
Și trecu timpul prea mult
Atunci noapte s-a facut
Lumina nu se arăta
Noaptea nu mai înceta
Și trecu atunci o zi
Viteazul se repezi
Repede sa se gândească
Că ceva să făurească
Și trecu cam zile trei
Viteazul ia un condei
Și pe cer cu praf de stele
Scrie doua cuvințele
Și trecu  zile vreo șapte
Afară rămâne noapte
Și pe cer el desena
Soarele și Luna sa
Ș-apoi ziuă se făcea
Cu întrebări întortocheate
Despre aste enorme fapte
La un loc de aduna
Să afle povestea sa
Insa oare ce poveste
Că povestea nici nu este
Din mulțime scriitori
Zic c-au fost mult mai mulți sori
Și eroul se zgârci
Doar cu unu-mpodobi
Azi alor bolta cerească
Și începu să poruncească
Mulțimii sa il omoare
Și din inima lui mare
Porunci că lui să-i scoata
Sorii toți .
Ființa moarta
Zace jos cu pieptul frânt
Și nu-i sapa vre-un mormânt
Ei grăbiți incep sa rupă
Inima sa o aducă
Celor ce le porunceau
Și demult o așteptau.
Inima deschise ei
Și găseau doar un condei
Un condei cu tot alt fel
Ce se face-n porumbel
Și zbura apoi departe
Eroul scăpa de moarte
Și-n așa fel obținea
Viteazul povestea sa
Cum a luminat pământul
Dar ei asculta cuvântul
Celor care doar strigau
Neștiind ca prigoneau
Că din cruda alor viață
Gonesc ultima speranță.
Dulap Cătălina

# data[].attributes.body
Sa stiti ca a fost o data
O data ca niciodată
Un frumos viteaz băiat
Preafrumos și neanfricat
Unica problema este
Că n-avea a sa poveste
Și zbura din una-n alta
Și nicicum nu-și știa soarta.
Și trecu timpul prea mult
Atunci noapte s-a facut
Lumina nu se arăta
Noaptea nu mai înceta
Și trecu atunci o zi
Viteazul se repezi
Repede sa se gândească
Că ceva sa făurească
Și trecu cam zile trei
Viteazul ia un condei
Și pe cer cu praf de stele
Scrie doua cuvințele
Și trecu  zile vreo șapte
Afară rămâne noapte
Și pe cer el desena
Soarele și Luna sa
Ș-apoi ziuă se făcea
Cu întrebări întortocheate
Despre aste enorme fapte
La un loc de aduna
Să afle povestea sa
Insa oare ce poveste
Că povestea nici nu este
Din mulțime scriitori
Zic c-au fost mult mai mulți sori
Și eroul se zgârci
Doar cu unu-mpodobi
Azi alor bolta cerească
Și începu să poruncească
Mulțimii sa il omoare
Și din inima lui mare
Porunci că lui să-i scoata
Sorii toți .
Ființa moarta
Zace jos cu pieptul frânt
Și nu-i sapa vre-un mormânt
Ei grăbiți incep sa rupă
Inima sa o aducă
Celor ce le porunceau
Și demult o așteptau.
Inima deschise ei
Și găseau doar un condei
Un condei cu tot alt fel
Ce se face-n porumbel
Și zbura apoi departe
Eroul scăpa de moarte
Și-n așa fel obținea
Viteazul povestea sa
Cum a luminat pământul
Dar ei asculta cuvântul
Celor care doar strigau
Neștiind ca prigoneau
Că din cruda alor viață
Gonesc ultima speranță.
Dulap Cătălina

# data[].attributes.body
A fost odată ca niciodată, dacă nu ar fi nu s-ar povesti. Într-un oraș din depărtare; Valorile erau la mare întrebare...
Căci lumea n-are hotare, nici sub lună, nici sub soare.
Valorile cele bune se întrec cu cele rele,
Pentru că au venit vremuri grele.
Lenea e cucoană mare, îmbrăcată-n nepăsare.
Desfide orice poruncă și respinge orice muncă.
Și mereu găsește vină,
Chiar și-n harnica albină.
Pusă lenea pe mânie, de odihnă ea, nu știe.
Lenea se crede stăpân mare,
Chiar peste cei care sunt tare.
Cât e ziulica de mare, ea e în mare desfătare.
Alungați lenea de la voi, deoarece,
Căci munca vieții e în toi.
Rodul muncii să înflorească,
Pentru o viață mai frumoasă.

# data[].attributes.headline
,,Vulpea și Copilăria" Diacenco Mihaela                                                                     Hei, tu, tinere frumos, cum te plimbi de sus în jos, printre basmele acestea, hai că-mi spun și eu povestea. E culeasă din grădina florilor de vers cu miere, unde vine chiar și-albina, ca să-și umple a ei panere. Deci, deschid acum portița, hai, mai îndrăzneț pășește, și cunoaște-te cu lumea-n care vesel se vorbește, despre-o vulpe prea-șireată, care stă acum de pândă, ca iar pe cineva în calea ei să întâlnească și din nou să păcălească. Iată pe cărarea-ngustă, mândră și frumoasă vine, îmbrăcată într-o fustă și o bluză cu buline, prea-zglobia și frageda - Copilăria. Țopăie dintr-un picior în altul, cum mai țopăiam și eu, când vedeam la șase ani, după ploaie curcubeu. Are și un coșuleț în mână, e umplut cu jocuri multe, cu momente minunate, cu vacanțe la bunici și povești despre pitici, cu trăsnăi și cu cireșe, furate de la vre-o mătușică,  așa cum o pățise Nică. Coșuleț cu dulce-aromă de plăcinte din cuptor și de urătură iarna, doar de bine tuturor. Vulpea cum zărește coșul, deodată-și face-un plan, vrea să păcălească fata, vai, vai, vai, nerușinata, las c-o pedepsește soarta. Iată că îi iese-n fața Copilăriei, și o ia la întrebări, prefăcându-se politicoasă, grijulie și duioasă:--- Ce fetiță frumușică, încotro micuț-o o iai?--- O, stimată doamnă Vulpe, iată plec la copilași să le duc un coș cu dulciuri, căci sunt cei mai drăgălași.--- Vai, tu ești Copilăria? Să te văd e o onoare,  dulce și strălucitoare ești, precum raza unui soare. Pot să te ajut, frumoas-o, să găsești tărâmul lor, căci eu zilnic plec încolo, e chiar spre Ecuator. --- Mulțumesc, șireată doamnă, ajutorul îl primesc. --- Însă drumul lung e tare și mai amurgește zarea, de aceea dormi la mine, loc în vizuina mea, e destul și pentru tine. Mâine dis-de-dimineață,  cu puteri și voie bună, spre zglobiii copilași, vom înainta-mpreună. Copilăria obosită, adormise strâns, acoperită de o plapumă aurie, de speranță și nevinovăție. Vulpea însă nu dormea, ea gândea, planifica, și-n sfârșit ea s-a gândit cum să păcălească fata. Răscolind în coșul fetei, ea găsise-un colier, cu cristale de mister, și cu un diamant în mijloc, unul pur ca lacrima de copil, cu cât se apropia de colier îi era mai dificil.  Simțea o mustrare și înăuntru o schimbare. Vulpea din curiozitate, îmbrăcase colierul și aici o acoperise și misterul. Ea se simțea ca un copil, curat și nevinovat. Diamantul pur era, conștiința copilărească,  ce cândva o poseda și șireata noastră Vulpe. Roșcata începu să plângă, când îndată se trezește și Copilăria, ea știa care e tragedia:--- De ce plângi, cucoană Vulpe?--- Iartă-mă fetițo, dulce copilițo, am avut un plan murdar, și acum mi-e așa rușine, vreau să fiu așa ca tine, bună, gingașă, frumoasă,  cea mai dragă și duioasă.--- Nu mai plânge, tu Vulpiță, eu știam c-așa va fi, colierul cu diamante pentru tine l-am gătit. Acum ești eliberată de orice șiretlic și rău, de copil e sufletul tău, sincer și curat, ca un fulg de nea imaculat. Copilăria a îmbrățișat roșcata, i-a lăsat cireșe dulci, jocuri prin pădure și plăcinte cu gem de mure.     Iată tinere iubit, că istoria s-a sfârșit,  luna a fost și ea cu noi, ne-a privit cu zâmbet cald și a spus că ești frumos, a trimis și stele jos, ca să-ți facă-o coroniță. Te sărut Copilărie, cea mai scumpă și mai vie, dor îmi este mult de tine, sper că-ți amintești de mine.

# data[].attributes.subject
,,Vulpea și Copilăria" Diacenco Mihaela                                                                     Hei, tu, tinere frumos, cum te plimbi de sus în jos, printre basmele acestea, hai că-mi spun și eu povestea. E culeasă din grădina florilor de vers cu miere, unde vine chiar și-albina, ca să-și umple a ei panere. Deci, deschid acum portița, hai, mai îndrăzneț pășește, și cunoaște-te cu lumea-n care vesel se vorbește, despre-o vulpe prea-șireată, care stă acum de pândă, ca iar pe cineva în calea ei să întâlnească și din nou să păcălească. Iată pe cărarea-ngustă, mândră și frumoasă vine, îmbrăcată într-o fustă și o bluză cu buline, prea-zglobia și frageda - Copilăria. Țopăie dintr-un picior în altul, cum mai țopăiam și eu, când vedeam la șase ani, după ploaie curcubeu. Are și un coșuleț în mână, e umplut cu jocuri multe, cu momente minunate, cu vacanțe la bunici și povești despre pitici, cu trăsnăi și cu cireșe, furate de la vre-o mătușică,  așa cum o pățise Nică. Coșuleț cu dulce-aromă de plăcinte din cuptor și de urătură iarna, doar de bine tuturor. Vulpea cum zărește coșul, deodată-și face-un plan, vrea să păcălească fata, vai, vai, vai, nerușinata, las c-o pedepsește soarta. Iată că îi iese-n fața Copilăriei, și o ia la întrebări, prefăcându-se politicoasă, grijulie și duioasă:--- Ce fetiță frumușică, încotro micuț-o o iai?--- O, stimată doamnă Vulpe, iată plec la copilași să le duc un coș cu dulciuri, căci sunt cei mai drăgălași.--- Vai, tu ești Copilăria? Să te văd e o onoare,  dulce și strălucitoare ești, precum raza unui soare. Pot să te ajut, frumoas-o, să găsești tărâmul lor, căci eu zilnic plec încolo, e chiar spre Ecuator. --- Mulțumesc, șireată doamnă, ajutorul îl primesc. --- Însă drumul lung e tare și mai amurgește zarea, de aceea dormi la mine, loc în vizuina mea, e destul și pentru tine. Mâine dis-de-dimineață,  cu puteri și voie bună, spre zglobiii copilași, vom înainta-mpreună. Copilăria obosită, adormise strâns, acoperită de o plapumă aurie, de speranță și nevinovăție. Vulpea însă nu dormea, ea gândea, planifica, și-n sfârșit ea s-a gândit cum să păcălească fata. Răscolind în coșul fetei, ea găsise-un colier, cu cristale de mister, și cu un diamant în mijloc, unul pur ca lacrima de copil, cu cât se apropia de colier îi era mai dificil.  Simțea o mustrare și înăuntru o schimbare. Vulpea din curiozitate, îmbrăcase colierul și aici o acoperise și misterul. Ea se simțea ca un copil, curat și nevinovat. Diamantul pur era, conștiința copilărească,  ce cândva o poseda și șireata noastră Vulpe. Roșcata începu să plângă, când îndată se trezește și Copilăria, ea știa care e tragedia:--- De ce plângi, cucoană Vulpe?--- Iartă-mă fetițo, dulce copilițo, am avut un plan murdar, și acum mi-e așa rușine, vreau să fiu așa ca tine, bună, gingașă, frumoasă,  cea mai dragă și duioasă.--- Nu mai plânge, tu Vulpiță, eu știam c-așa va fi, colierul cu diamante pentru tine l-am gătit. Acum ești eliberată de orice șiretlic și rău, de copil e sufletul tău, sincer și curat, ca un fulg de nea imaculat. Copilăria a îmbrățișat roșcata, i-a lăsat cireșe dulci, jocuri prin pădure și plăcinte cu gem de mure.     Iată tinere iubit, că istoria s-a sfârșit,  luna a fost și ea cu noi, ne-a privit cu zâmbet cald și a spus că ești frumos, a trimis și stele jos, ca să-ți facă-o coroniță. Te sărut Copilărie, cea mai scumpă și mai vie, dor îmi este mult de tine, sper că-ți amintești de mine.

# data[].attributes.body
Frimu Adriana.
Astă noapte eu prin vis, am avut o întâlnire,
De ați ști cu cine-anume, și câtă a fost fericire.
L-am văzut pe Moș Crăciun, avea plete lungi și dalbe, iar frumoșii reni ai lui, aveau minunate salbe. M-a zărit sub un brăduț, care era împodobit, și crezând că sunt cadou, el deodată a coborât.
-Vai, ce jucărie, ce păpușă dulce, și ce păr frumos, blond și mătăsos.
Stai puțin, nu-i o păpușă, e chiar o ființă vie, dar ce înfățișare, ce splendoare, ce frumusețe, cât de minunată este.
-Nu-mi vine să cred, ești chiar tu? Adevăratul Moș Crăciun? Cât de mult te-am așteptat, îmi ești foarte drag, te iubesc atât de mult, ce cadou mi-ai adus de Crăciun?
-Ți-am adus ceva ce doreai demult cândva, o călătorie de vis ce te-a prins dinadins în țara de Nord cu tine la bord.
Urcă draga mea, nu mai aștepta, a venit ziua cea mare, vom face o sărbătoare mare, cu mulți prietenași, frumușei și drăgălași, și cu a mea Crăciuniță, dulcea mea fetiță. Fulgii au dansat și un portal înghețat aparu în cale, deschizând lumea-n care, un brad de sărbători, se înalță-n nori, iar steaua cea mare, cu lumină de soare, ochii mi-i orbise și deodată mă trezise, dintr-un vis aventuros c-un Crăciun frumos.

# data[].attributes.body
Prin turnuri întunecate
Înalte cu scări stricate
Zice satul că ar sta
Zmeul rău în casa sa
De ce-n pace nu îl lasă
Daca e la el acasă?
Strigă satu' aprinde focuri
Deși nu văzu vreodată
"Zmeul rău " sa ii răpească
Sau vreodată să-i lovească
Atunci când pe cer se-arata .
Și vitejii se porniră
Deseori sa il omoare
Dar momentul cela-n care
Vin acasă amuțiți
Tac că niște amărâți
Dacă nimeni deci nu știe
La ce fel de vitejie
Trebuie sa se aștepte
Că zmeul sa nu mai fie.
Un copil fara sa spună
Sau să facă sărbători
A plecat spre zmeu in zori
Pe un drum întunecat
Prea abrupt și complicat ;
La o margine de sat
A căzut prea speriat
Tot căzând căzând în gol
Ajunge pe-un zburător
Pe zmeul rătăcitor
Se trezi apoi acasă ,
Și văzu că nu le pasă
Nimănui că a plecat
Apoi iese și le strigă
Focuri sa nu mai aprindă
Că zmeul nu e că ei
Neglijenți la mititei
Că copiii seara pleacă
Să îl caute pe zmeu
Dar ei se întorc mereu
Și nu-i cred că au plecat
Fiindcă au doar de strigat
Că zmeul este rău
Neștiind că el mereu
Întoarce copiii acasă
Fiindcă lor nu prea le pasă
Iar vitejii amuțiți
Sunt numai dezamăgiți
Și tac numai de rușine
Că de el au fost salvați
Viteji încăpățânați
Pe copil nu vor sa asculte
Insa zmeul iar veni
Îl aduce pe Călin
Alt copil pornit pe drumuri
Și-i salvat de "zmeul rău "
Așa cum îi spune lumea
Zi și noapte , mai mereu
Ei nu știu că zmeul este
Tot un suflet de copil
Că nu-i ca-n orice poveste
El copiii le salvează
Care cad fără să-i vadă
Și-i aduce iar acasă
Nu cumva că sa mai cada
El nu știe că mulți oameni
S-au pornit că să-l omoare
El vroia doar să-i ajute
Când cădeau în depărtare
Fiindcă satul cela-n care
Oameni stau in depărtare
Stă pe-un munte foarte  abrupt
Și la margini omul cade
Pe-al zmeului aripi calde.
Zmeul cel lipsit de teama
Fu și el cândva o mama
Iar pe fiul cel iubit
Oamenii l-au omorât
Insa ea nu se răzbună
Fiindcă este mult mai buna
Să trăiască ei nu vrea
Cruta cea tristețe a sa
Că din propriul îndemn
Își făcu tot ei blestem
Că sa fie ea mereu
Pe pământul lat un zmeu
Și nu vru să facă rău
Și ca de copilul sau
Pe ai lor sa ii păzească
De cădere să-i ferească
Pentru că ai lor părinți
Nu știu că sunt fericiți
Iar ea nu vrea ei să vadă
Doar atunci când o să-i piardă c

# data[].attributes.body
“Cei trei purceluși”

Au fost trei purceluși
De felul lor haiduci
Unul era Androni, altul era Johny și altul Sins ,
Care era deprins ,
Să fie așa numit
Pentru aspectul lui care-a devenit
Mai deosebit.
Toți aveau câte-un talent ,
Unul cânta , altul dansa
Și celălalt se legăna
Și foarte bine i se primea .
Odată au ieșit și s-au pomenit ,
La un mal de iaz,
Văzându-l pe cneaz,
Cneazul spunea și tot repeta
-Nu vă mai suport , vă urăsc de tot!
Sunteți niște porci!
Am să vă pun pe furci ,
Atunci Sins , Johny si Androni
S-au speriat :
Hai de-aici până nu ne-au cucuiat
Au pornit pe drum și toți  trei cântau :
Brum,brum, brum.
Am plecat de aici acum!

# data[].attributes.headline
Metamorfoza creierului de Popușoi Daniela 

# data[].attributes.subject
Metamorfoza creierului de Popușoi Daniela 

# data[].attributes.body
Cu ușoară nostalgie să înceapa comedie !

Mă uit în dreapta , nimic nu se zărește , dar poate în urmă se arată un strop de chimie toată .

Cu formula H2O desprinsă din meteo, Adusă de la polul nord unde  ghețarii se topesc și minunile strivesc -oxigen din emisfere ,întâlnind în cale stele …

Închid porțile și trag cheile și aici ajung la încheiere …

Îți mai șoptesc înc-un cuvânt ,căci cel ce ți-a vorbit e un pământ .

Vremea cerne , vremea arde și încet încetul scade .

Sau stai! Pământul înc-o dată ,pentru o clipă s-a trezit ,dintr-o sălbatică risipă.

Nu pot să știu ce -a fost o dinioară

Dar , mă trezesc deja a treia oară .

# data[].attributes.body
Hai să intrăm în această poveste, din pura tandrețe. Luați-o pe ușa aceasta pe care scrie,,A fost odată, ca niciodată", care ne așteaptă descuiată. I-am zis ușierului, că avem treabă pe acolo, fiindcă suntem cei de pe tărmul secret-Țara lui Polo.                                                                   Aici la fiecare pas, te poți băga într-un necaz. Fiecare personaj, are rolul unui poznaș, care petrece mult timp în țara lui Polo, care să-l vadă pe Apolo. A mers el cît a mers, dar pasul i-a fost șters, fiindcă s-a întîlnit cu Prîslea cel voinic, unde l-a văzut ca pe un adevărat războinic. Cu sabia în mâna dreaptă cu ochii care-l așteaptă, merse drept el înainte, ca să-l ajungă pe balaurul cu șapte capete.                                    La răscrucea dintre drumuri, el îl vede pe Apolo, unde se salută acolo, și îi zice:-Hai noroc, în schimb salutul a fost reciproc. L-a întrebat ce mai face și cum o duce, unde el i-a răspuns că somnul e mai dulce. Ei s-au îmbrățișat și la drum el a plecat. Mergând el în continuare, dă cu nasul într-o floare, e trandafirul roșu cu spini înțepători, în urma lor curge sângele ca din actori. Trandafirul i-a zis că drumul e obositor și cam ar fi plictisitor. Și-a luat Prâslea scutul cel puternic și-a pornit spre țărmul unic. De departe a văzut un castel, totul fiind din oțel. Deodată iese balaurul cu șapte capete, focul cel puternic din gură îl scoate. Prâslea se îndreaptă curajos spre el, și îl învinge ca pe un miel.                                                         Prâslea ia merele de aur și se întoarce la palat, ducându-le ca pe un tezaur. Acum vă puneți întrebarea ce a fost mai departe, iar eu voi răspunde ca va urma a doua parte. Vă dau voie să suiți pe-o roată, că povestea a fost povestită toată.

# data[].attributes.body
Şi a fost cândva o data

O cărare fermecată

Între două lumi mărețe,

Diferite pe-un pământ

O domniţă stă plângând

Că nu știe să găsească

Pe cel ce să o iubească

Nu doar că era frumoasă

Dar că știe să vorbească ..

Dovedi să întâlnească

Între două lumi măreţe

O măicuţă să o-nveţe

Că acea lume cu lumină,

Nu-i atât de fără vină

Că acolo nu se pierde

Doar cu ochiul ce se vede

Că acolo pare bine

Dar  găsești în orişicine

O scânteie necurată

Ce-n priviri nu se arată

Că acolo va găsi

Doar pe cel ce-o va iubi

Pentru frumusețea rară

Însă o va da afară

De ar încerca să ceară,

Cineva să o asculte.

Iar cea lume întunecată

Nu-i cea mai curată

Însă acolo pot sa vadă

Omul dulce fără chip

Întunericul arată

O lume mai colorată

Că acolo nu contează

Chipul nu se conturează

Și acolo va găsi

Pe cel ce-o va iubi.

Însă trebuie să poarte

O piele de lup pe spate

Și să stea- n genunchi la râu

Până apare ceva viu.

Şi domniţa ascultă

Lângă râu trei zile stă

Până parcă se zărea

Un alt lup in calea sa

Dar ea nu se speria

Sa se apropie aștepta.

Lupul nu s-a repezit

El era un prinț voinic

Lângă ea el s-a oprit

Şapte zile au vorbit

Până s-au îndrăgostit.

Iar măicuța pe cărare

Aștepta pe alți în cale…

Ce de-a lume întunecată

Pe cărarea fermecată

Se feresc dar nu i-au seamă

Că oamenii numai seara

Sunt cei mai adevarati

Mai sinceri si mai curaţi.

# data[].attributes.body
Ușor de spus că-i început, dacă n-ai mai început, așa și împăratul bătrânel, avusese un fecioraș c-am frumușel. El creștea că și voi toți, dar iată bate ceasul de nerod, în cât decide Făt-Frumos, să plece la ispite, la cele frumușele, cu zâne în ele și poate și sfinte, că prin cuvinte, Făt-Frumos luare-aminte. Pleacă și pleacă , iată găsiși și el în drum o ispravă, sau poate podoabă, sau chiar aventură ca o bubă pe umăr din ochii de broaște albastre, din gura de ceașcă și loc de împăcare cu zâne frumoase și alease. Dar nu stă el prea mult la ele, pleacă prin poiene, prin câmpii și iato ce deai năzdrăvanii, o vale cu ceață din vată, dulce și șireată, roză cu-n gust amețitor de un ton de paie usturător, ca prin ace trecută tăcerea, și iată ajunge și la ea. Stă o oră, două, trei, dat cît mai poate măi flăcăi, ian să-l chemăm acasă că nu-i treabă Dumnezeiască, dar oare cum are și el multe de făcut. După ce-am plecat din vale, drumul se întoarce în vale, tot se sucește și s-en învârtește, se strecoară prin sită, și iată din nou o ispită, sa vină acasă la sine sau la acele zâne, fermecătoare ființe umane, dar toate acum nemuritoare. Decid sa vină la casa sa cu viteza unui melc de mare, iată c-am revenit acasă, însă dragii mei iezișori, vă spun așa încetișor, cred că am lipsit mai mult de-acasă încât șoarecii sau strangulat pe masă, iar dulcele nostru tătic, a spus că va muri un pic, așa că numai muma nedumerită din grădină observa ruinele cumplită și doar florile cu ea tânjește, așa că haideți să ne mai ducem de-acasă, poate se va întoarce cu-o față măi aleasă.

# data[].attributes.body
A fost odată ca niciodată, că de n-ar fi, nu s-ar povesti, un băiat mândru voivod pe nume Harap-Alb. De câte ori zâmbea, mama sa tot mai bogată se făcea. Însă mama nu-l iubea, doar îl numea, cu cuvinte alese, ca să fie pe-nțelese. Timpul trecea ,mama lui cea mai bogată din lume devenea.
Hotărând că Harap-Alb este de prisos, regina l-a închis în temnița din Galapagos. Răbdarea lui Harap-Alb se termina, lui Dumnezeu începu el a se ruga, într-un porumbel ca să-l prefacă el dorea. Rugămintea Dumnezeu i-a împlinit, într-un porumbel l-a transformat. Astfel din temniță Harap a zburat. Fără fiu și bogăție regina rămase, soarta o blestemase.
Harap-Alb a trăit o viață frumoasă și s-a căsătorit c-o fată aleasă, mândră mireasă.Au făcut o nuntă cum n-a fost alta. Și-au trăit mulți ani fericiți, până la adânci bătrâneți.
Și-am încălecat pe-o șa și v-am spus povestea mea.

# data[].attributes.headline
"Cai verzi pe pereți" de Svișcic Silvia. Înconjurat de cărțulii pe care tatăl său i le citea la căpătăi, ca o scânteie îi trecu prin  gându-i unde zboară vântul ideea năstrușnică de a face surpriză de Crăciun familiei sale "-Dacă Moș Crăciun anul acesta are covid, voi face eu cadouri în locul lui", gândi Costel. Cu privirea arzătoare, credința în forțele proprii, alergă în grabă să-i deseneze calul. În mintea-i trecu, vorbele măicuței "să nu intru în belele" , că trebuie se mic să mă feresc de ele, dar cu talentul nu te pui, cred că dorința de a desena a căzut din cui. Zici că-s rudă apropiată cu Leonardo da Vinci, de am așa un spirit creativ, clar, pe Monalisa nu o mai desenez dar pot desena cai verzi pe pereți. Căluți frumoși, se poate chiar și verzi, așa ca pomul nostru de Crăciun, unde cadourile noastre se adun. Deci voi desena, din toată imaginația mea, un căluț pentru fiecare, așa împodobit ca de sărbătoare, le voi desena și globuri, aninate la urechi, și patine colorate, să nu uit că trebuie două perechi.Căluții sau primit cum nu ne-am mai gândit, verzi și drăgălași ca niște ostași. Ș'am să mă trezesc de  dimineață, pe la ora șase să desenez și case."

# data[].attributes.subject
"Cai verzi pe pereți" de Svișcic Silvia. Înconjurat de cărțulii pe care tatăl său i le citea la căpătăi, ca o scânteie îi trecu prin  gându-i unde zboară vântul ideea năstrușnică de a face surpriză de Crăciun familiei sale "-Dacă Moș Crăciun anul acesta are covid, voi face eu cadouri în locul lui", gândi Costel. Cu privirea arzătoare, credința în forțele proprii, alergă în grabă să-i deseneze calul. În mintea-i trecu, vorbele măicuței "să nu intru în belele" , că trebuie se mic să mă feresc de ele, dar cu talentul nu te pui, cred că dorința de a desena a căzut din cui. Zici că-s rudă apropiată cu Leonardo da Vinci, de am așa un spirit creativ, clar, pe Monalisa nu o mai desenez dar pot desena cai verzi pe pereți. Căluți frumoși, se poate chiar și verzi, așa ca pomul nostru de Crăciun, unde cadourile noastre se adun. Deci voi desena, din toată imaginația mea, un căluț pentru fiecare, așa împodobit ca de sărbătoare, le voi desena și globuri, aninate la urechi, și patine colorate, să nu uit că trebuie două perechi.Căluții sau primit cum nu ne-am mai gândit, verzi și drăgălași ca niște ostași. Ș'am să mă trezesc de  dimineață, pe la ora șase să desenez și case."

# data[].attributes.body
Marîi Natalia

Vă poftesc la o poveste
Învârtită ,răsucită și de zâne povestită
Una gogonată
Cum n-a mai fost alta .
Zânele când au început să povestească,  nu aveau de gând să se oprească:
A fost odată ca niciodată
Un împărat și-o împărăteasă,
Care aveau o  fiică frumoasă
Pentru inima ei luptau
Toți flăcăii ce prin regat treceau,
Dar ea la toți spunea:
-Mă voi mărita cu acel ce-mi va aduce merele de aur ,
De la balaur .
Auzi aceasta toți refuzau
De balaurul cu trei capete se speriau.
Numai Făt-Frumos,
Cel nefricos,
Pe un cal bălan
A acceptat acest plan.
Și a pornit ,din drum nu s-a mai oprit
Șapte zile și șapte nopți a mers,
Trecu prin toate ținuturile din univers,
Și uite că la început de o pădure aurie,
O zări pe Miazănoapte, vai , ce bucurie!
Și o întrebă deodată:
-Ai văzut unde-i castelul balaurului cu trei capete, vreodată?
-Aoleu, biet flăcău. După moarte te-ai pornit?
Că toți ce-au plecat acolo,n-au mai venit.
-Merele de aur mă duc să le iau,
Pentru că așa viitoarea mea mireasă voia.
-Vasăzică , pot să te ajut
Cândva demult ,eu l-am văzut
Deci, mergi mai întâi până la munte,
Până vezi niște poteci mărunte.
Apoi mergi pe calea cea mai îngustă,
Treci printr-o mlaștină,și vezi să nu te înghită o lăcustă!
Apoi la cotitură ,la dreapta,
Până vezi o treaptă ,
Te urci pe ea și ajungi în Țara Flămânzilor,
Și iar la dreapta până la sfârșitul puterilor.
Și iată , chiar dai cu nasul,
Într-un palat,și iată-ți necazul.
-Miazănoapte,îți mulțumesc!
-Vezi Făt-Frumos,fii atent,eu nu glumesc.
Și a plecat el ,din nou la drum .
Șapte zile și șapte nopți a mers,
Mai nu s-a făcut scrum.
Și iată că-i apăru în față,
Un castel ,ce era înconjurat de ceață.
Măreț, unde din aur era făcut totul,
Văzându-l ,el nu-și putea mișca nici cotul.
A bocănit la ușă de trei ori, și ea s-a deschis,
Pe dinăuntru ,acel castel era parcă din vis.
Deodată, în fața lui apăru balaurul
Nemulțumit că cineva îi vede tezaurul
Și când a răcnit-
Tot ținutul s-a zguduit,
Vulcanul a izbucnit,
Și unele case s-au prăbușit.
-Nimeni,nimeni n-are voie
Să intre de bună voie
La mine în castel
Doar cea ce va avea inel.
Cine ești, nerușinatule?
-Sunt Făt-Frumos și am venit să iau merele de aur fără multe formule.
-Ha,ha,ha ce haios ești
Ai auzit prea multe povești?
Încă nimeni,niciodată nu a izbutit,
Să-mi ia ceea ce mie mi-a revenit,
Dar dacă totuși mă plictisesc azi,
Mă voi lupta cu tine pâna ai să cazi.
-Eu voi  învinge,
Și scopul îmi voi atinge.
Și au luptat ei o noapte
Și o zi
Și înc-o noapte
Și încă o zi,
Până ce balaurul piciorul își sclânti.
-Aoleu, așa durere
N-am avut nici când am căzut din copacul de mere.
Și s-a întins la podea
Si tot din ce în ce mai tare zăcea,
Iar Fat-Frumos sabia lângă inimâ i-a pus
Și tare a spus:
-Vasăzică, până aici ți-a fost
Să te las în viață nu văd nici un rost.
-Fie-ți milă de mine , Fat-Frumos
Văd că ești inimos
Nu mă mai snopi
Că am trei copii
Ia-ți merele de aur
Și încă ca cadou un taur.
-Ei bine, facem și așa
Numai vezi cu mine nu te mai juca!
Și a luat Făt-Frumos merele de aur
Și, desigur, și un taur.
Și la drum a pornit,
Fericit și îndeplinit.
A urmat din nou o cale anevoiasă
Dar, nu se oprea , pentru că știa că-l așteaptă acea împărăteasă.
Și peste șapte zile și șapte nopți
Și încă șapte zile și șapte nopți
A ajuns la palat,
Care era altfel mobilat.
Fata, când merele de aur a văzut,
Ochilor săi nu a crezut.
-O, Doamne ,tu ai reușit!
Pe lângă el s-a lingușit,
-Anunțați toată împărăția
Să adune toată bogăția,
Că fac nuntă cu Făt-Frumos,
Care este cel mai curajos.
Și au jucat o nuntă bogată
Cum nu s-a mai văzut alta.
Trei zile au prăznuit,
Tot ținutul a vuit.
Și , cum acolo se spunea?
Și-au trăit ferițiți
Unul de altul însoțiți
Cu multă blândețe
Până la adânci bătrânețe.
Și iaca-așa
Am încălecat pe o șa
Și v-am spus povestea mea.

# data[].attributes.body
Personaje:
Făt-Frumos - personaj principal;
Prințesa Selestin - personaj principal;
Cei șapte împarați - personaje episodice;
Sluga - personaj episodic;
Gheonoaia - personaj episodic;
Scorpia - personaj episodic.

"Prințesa Selestin" de Mărîi Mădălina

Fără vorbă multă, haideți cu mine într-o povestire. Luați loc pe băncile din față și cu ochii sclipitori privim la monitor. Da, da acolo unde scrie cu majusculă:”A fost odată ca niciodată, într-o vreme de mult apusă o împărăție ascunsă. Acolo locuia un împărat care nu se grăbea la însurat -  Făt-Frumos îi zicea. Într-o zi de luni la poarta împăratului o slugă veni cu un slăbănog de cal, care odată ce la atins, acesta ia vorbit: “Un bal anual are loc la împărăție de peste mal, prințesa Selestin,vă invită să concurați cu alți șapte împărați ce vreau cu ea însurați.” Vestea primise, împăratul se gândește și la drum pornise.Și tot mergând pe jos Făt Frumos ajunse la împărăția Gheonoaie, o făptură înfiorătoare. Această ieșiră în cale și a început o luptă mare. Și uite-așa Făt-Frumos a învins și în drum mai departe a pornit. După o vreme pe drum ajunge la împărăția Scorpiei, o înspăimântătoare de prințesă care prin vraja sa dorea viața împăratului. Până ce tu clipești din ochi Făt-Frumos învins din nou. Obosit de atâta drum, Făt-Frumos în sfârșit ajunse pe țărmul malului. Bucuros că vedea făptură omenească, imediat în fața lui apăru acea împărăție care îi aduse ghinion aproape pe veșnicie. Coborî încet pe scări prințesa Selestin, care de azi înainte măritată va fi cu împăratul Făt-Frumos, viteazul care a întors lumea pe dos. Drumul spre ea au fost acele încercări crunte, dintre cei șapte împărați doar unul a rezistat, doi au fost învinși de Gheonoaia, trei de Scorpia, dar despre cei doi nu sa auzit nimic până în această zi.”

Și am încălecat pe o lingură scurtă, să trăiască cine-ascultă. Și am încălecat pe un fus,să trăiască cel ce a spus.

# data[].attributes.body
,,Cosmosul,, de Batîru Vladislava
A pornit Ionuț spre stele, să găsească sensul în ele. A trecut pe lângă Lună și Soare, a văzut și niște cocoare. A urcat în Calea Lactee, s-a uimit și a zis :,,Ce scânteie!”. A întâlnit în calea sa extratereștri cu familia , a pornit o vorbă lungă, s-au înțeles că o s-ajungă la vârful cel dintâi al muntelui Cochille.
Plimbându-se în jurul planetei a zărit un drum cu parapete, s-a dat mai aproape și a aflat că e Pământul lui cel drag. S-a bucurat și-a exclamat : Ce fericire! Sunt bosumflat. De ce oare-a fi? Ce mi s-a năzări?   A stat Ionuț și cugetând, și-a dat seama unde-a greșit.
Nu e Pământul, e Saturn, planeta zeului de dor nocturn. Saturnul e zeul agriculturii, al roadei, al grâului și al naturii.
Făcând un voyage în jurul lui a observat că-i argintui, că are culoare cea ca a lui, a lupului cu blană gri cu obiceiul de a hoinări. Planeta-i frumoasă ca o stea luminoasă.
Dar, vai! Ce nenorocire! Ionuț și-a dat seama târzie că a fost doar un vis care l-a prins dinadins. El a dormit și a visat că a plecat pe Saturn, a urcat pe-un turn și s-a dat la vale ca să-i iasă în cale un extraterestru cu familia sa, care după apă se ducea.
Iată așa , copilași, frumușei și drăgălași, să țineți minte și să nu uitați că cosmosul e o materie vie și complicată ce necesită viață ca să fie studiată.