# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Український простір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Роботу з дослідження топонімів і складання карти виконав Станіслав Свідлов із Запоріжжя.

Карту створено на основі даних із "Реєстру адміністративно-територіального устрою".

У Реєстрі зафіксовано 10 967 топонімів на честь Тараса Шевченка. З них вулиць - 9472, провулків - 1178, площ - 39, проспектів - 25, в'їздів - 24, бульварів - 20, тупиків - 20, майданів - 8, районів у містах - 7, кварталів - 6, проїздів - 5, скверів - 2, парків - 2.

З населених пунктів названо одне місто, 145 сіл, 2 селища міського типу, 9 селищ. Окрім цього, в реєстрі досі значаться два ліквідованих села.

Серед регіонів на першому місці за кількістю назв Київська область зі 799 топонімами. До статистики Київської області не увійшли топоніми Києва (11), який має особливий і не є частиною Київської області. Найменше шевченківських топонімів у Автономній Республіці Крим - 96. Один топонім на есть Шевченка зафіксовано в Севастополі.

Як раніше повідомляв " Український простір", у столиці Хорватії Загребі неподалік Української вулиці відкрили пам'ятник Тарасові Шевченку. Найповніший список пам'ятників Шевченку можна переглянути у Вікіпедії.

* * *
Стежте за новинами на нашій сторінці у , і . Поділіться цією новиною з друзями!
Ви можете повідомити нам новину, надіслати свою статтю або стати блогером чи вести колонку на сайті " Український простір". Пишіть нам: ukrnetinfo@yahoo.com

* * *
Отримуйте новини там, де вам зручно:
Facebook / Твіттер / Український простір

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Володимир Криницький

# data[].attributes.attachment_link.title
Шевченко на теренах України: з'явилася інтерактивна карта

# data[].attributes.attachment_link.description
Роботу з дослідження топонімів і складання карти виконав Станіслав Свідлов із Запоріжжя. Карту створено на основі даних із "Реєстру адміністративно-територіального устрою". У Реєстрі зафіксовано 10 967 топонімів на честь Тараса Шевченка.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко. Тест

# data[].attributes.attachment_link.description
Пройдіть тест і перевірте, наскільки добре ви знаєте життя і творчість найвидатнішого українського поета.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
10 березня 2017 олександр ковальчук 2103

Адекватна реалізація текстів Тараса Шевченка в українській та світовій культурі.

Вірші Тараса Григоровича Шевченка у треках українських та закордонних колективів.

Нинішнє покоління вкраїнської молодежі під час святкувань днів народження Батька Тараса (і не тільки) не настільки далеко втікає від совкових схем заточення Шевченка під власні уявлення і тому згідно вимог часу механічно накидає на нього образ тіпочка-хіпстерочка з татухами.

Іншим варіантом наближення до світлого образу Кобзаря стає патріотична кон'юнктура від бездарних українських гуртів та виконавців а-ля нео-шароварники Kozak System.

Переосмисленням Шевченка там навіть і не чути, а тому доводиться заглядати в архіви української музики років на десять, двадцять чи тридцять, щоб відшукати зразки єдності форми, змісту та таланту навколо віршів Тараса Григоровича.

Гіпнотичний трек Водограю з EP 1980 року і забута вершина української естради. Арт-рокове прочитання поезії Шевченка з 1980 року сучасніше за переважну кількість теперішніх його інтерпретацій та недолугих спроб зробити сучасним.

Готичний стоїцизм Кому Вниз непорушним монолітом возвишається на цій юдолі сліз.

Ще не зовсім втрачена для української поп-музики Ірина Білик вкладає усю душу у шевченківські рядки на альбомі 2003 року "Країна". Далі вже буде "Любовь. Яд".

Вокал Підлужного, музика - Пелиха, слова - Шевченка. А альбоми Нічлави навіть не можна знайти у нормальній якості.

Лірика Шевченка ідеально лягає на нью-вейвовий трагізм Фата Моргани та загалом на нью-вейвівський пафос передчуття народження нового світу.

Прифанкований постмодернізм Мертвого півня з альбому 1998 року тягнеться розхристаною панківською душею на територію Братів Гадюкіних і так стає впізнаваним фрагментиком у деяких треках ДахиБрахи та предтечею Гич оркестру.

На жаль, доводиться тут згадувати про новий трек Тараса Чубая, де його проповідницькі інтонації, схоже, що загубилися у часі та просторі після тривалих та надмірних зловживань у цьому петеушному закосі Тараса Шевченка під Джонні Кеша, тобто Тараса Чубая під Джонні Кеша.

Такий трек ще б був актуальним на перших альбомах Плачу Єремії зі своїм блюзовим звучанням з 90-х. Своєю прифанкованістю він ще міг бути гідним побратимом альбому "Шабадабада" (1998) Мертвого півня.

Але у 2017 році це лише кон'юнктурне та гламурне тату Шевченка в образі тіпочка-хіпстерочка для хіпстерів та френдів у Фб, вилизана посестра пацаватого колективу O.Torvald для дівчаток-підлітків (хоча колись здавалося, що нижче плінтусів Tokio Hotel вже впасти просто неможливо).

"Учітеся, брати мої" на альбомі 1991 року британських пост-панків The Ukrainians на чолі з Пітером Соловкою з The Wedding Present.

Запис концерту легендарних New Order в Українському Народному домі (Нью-Йорк).

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віа водограй

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мертвий півень

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нічлава блюз

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
тарас шевченко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
фата моргана

# data[].attributes.attachment_link.title
Пісенна Шевченкіана

# data[].attributes.attachment_link.description
10 березня 2017 олександр ковальчук 2103 Адекватна реалізація текстів Тараса Шевченка в українській та світовій культурі. Вірші Тараса Григоровича Шевченка у треках українських та закордонних колективів. Нинішнє покоління вкраїнської молодежі під час святкувань днів народження Батька Тараса (і не тільки) не настільки далеко втікає від совкових схем заточення Шевченка під власні уявлення і тому згідно вимог часу механічно накидає на нього образ тіпочка-хіпстерочка з татухами.

# data[].attributes.attachment_link.title
The Mighty Dnieper (Реве та Стогне) by ChubaiTaras

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Сьогодні відзначають 203-ю річницю від дня народження Тараса Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
На скрижалях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Перша невеличка збірка поетичних творів Тараса Шевченка "Кобзар", яка вийшла друком 1840 року в Петербурзі з вісьмома поезіями, стала видатною подією в культурно-літературному житті українського народу. Подібної збірки, де так правдиво було відтворене життя рідного народу, не було написано ніким із попередників Шевченка.

Появу "Кобзаря" щиро і тепло привітали передові культурні діячі. Але вороже до нього поставилися російські критики, навіть вимагали заборонити розповсюдження книжки . Українська мова, яку вони називали малоросійською, здавалася їм "вредною", а подеколи - незрозумілою. Віссаріон Бєлінський виступав тоді проти української мови, зокрема проти поезії Шевченка. Та попри усі упередження перше видання "Кобзаря" набуло великої популярності.

Через чотири роки світ побачив ще один "Кобзар", друкований латинською транслітерацією, переписаний Яковом де Бальменом і Михайлом Башиловим, відомими художниками, котрі своїми рисунками й ілюстраціями прикрасили збірку. З 1847-го поет був арештантом, а, повертаючись зі заслання 18 березня 1858 року, у своєму щоденнику занотував: "Кінчив переписувати свою поезію за 1847 рік". Ці слова засвідчили, що поет мав на меті видати наступну збірку віршів.
Під час третьої подорожі в Україну наприкінці червня 1859-го Шевченко відвідав Платона Симиренка в Городищі, що на Черкащині. Український цукрозаводчик позичив поетові тисячу карбованців на видання другого "Кобзаря" й погодився, щоби борг було повернуто примірниками книжки. Отож, прибувши до Петербурга, Шевченко вирішив клопотатися надрукуванням "Кобзаря" й офіційно звернувся до цензурних інстанцій по відповідний дозвіл.
Попри перепони шеф-жандарма Василя Долгорукова, головного цензора Спиридона Палеузова, цензора від міністерства внутрішніх справ Олександра Тройницького, котрі вважали вірші Шевченка ворожими й шкідливими для злиття Малоросії з Великоросією, перемогу було здобуто. 20 січня (за старим стилем) 1860 року "Кобзар Тараса Шевченка" вийшов друком із портретом поета роботи художника білоруського походження Михайла Микешина (1836-1896). У цьому виданні було вміщено 17 творів, раніше опублікованих на сторінках різних журналів і газет, бо так було вигідно цензору. З цього приводу поет у своєму листі до знайомого Олексія Хропаля, зятя Симиренка, написав: "Сьогодні цензура випустила з своїх пазурів мої безталанні думи, та так проклята одчистила, що я ледве пізнав свої діточки".
"Кобзар" Шевченко видав коштом Платона Симиренка, і той ремствував на Тараса, бо не бажав бачити свого імені та прізвища на перших сторінках книжки. Наклад видання становив 6 050 примірників, надрукованих у друкарні Пантелеймона Куліша, де було видруковано також кілька примірників без цензурних купюр. Той же Куліш порадив Шевченкові, запропонувавши конкретний спосіб, як "огласити мирові" свої твори. Він просив поета, щоб із виданням "Кобзаря" було так "охайно, як у Пушкіна", а то й за "пушкінським звичаєм". Хоч розходження в поглядах між Шевченком і Кулішем поглиблювалися, останній все-таки написав свій відгук "Чого стоїть Шевченко яко поет народний".

"Кобзар" Шевченка здобув тоді неабияку популярність, ставши улюбленою книжкою народу. Після появи цього збірника поет написав лист до свого троюрідного брата Вартоломея, просячи надіслані примірники "Кобзаря" відвезти в Городище і переслати до Кирилівки, "а п'ять книжок роздати кому сам знаєш". На прохання поета Андрій Козачковський передав три примірники "Кобзаря" Михайлові Максимовичу у Прохорівку, а четвертий залишив собі. Той зберігся з написом: "Марії Степанівні Козачковській з чоловіком і дітками. Т. Шевченко".
26 січня в газеті "Северная пчела" Леонід Блюммер сповістив про вихід друку "Кобзаря":

"Спішимо повідомити наших читачів, що вийшли в світ вірші малоросійського поета Т. Г. Шевченка під титулом "Кобзар". Ця невелика, але добре видана книжка прикрасила б кожну, навіть найбагатшу літературу: це - істинно геніальні твори обдарованого художника. Шевченко - тип чисто народного поета-художника; в нім, як у Крилова - Русь, відображена вся Україна, поетична, філософська, життєва". Він переклав російською кілька творів: "Долю", "Івана Підкову" й інші, а також, під псевдо "Крутоярченко", опублікував схвальну рецензію на "Кобзар" і помістив її в журналі "Сімейний круг", у числі № 8 за 1860 рік.
Микола Макаров, журналіст і співробітник журналу "Основа", знайомий Шевченкові, написав у листі до Марка Вовчка, що "твори Шевченка вийшли; видані добре, а портрет не зовсім вдався; зроблений добре, але подібності мало".
На початку лютого поет сповістив листом Симиренкові, що, як буде нагода, то він привезе зі собою "Кобзар". Інші примірники книжки було подаровано: Федору Лазаревському з автографом (3 лютого), Марії Мокрицькій (4 лютого), Олександрові Лазаревському (6 лютого) з написом "Чистому сердцем козакові Олександру Лазаревському. Кобзар Тарас", Степану Незабитковському (12 лютого), Федіру Чельцову (12 лютого), Іванові Лазаревському (8 березня) й іншим.

Тарас Шевченко не забув вислати дарчий "Кобзар" інженер-капітану у відставці Миколі Катеніну, котрий фінансував видання журналу "Основа", і той 23 березня у листі подякував Шевченкові за "Кобзар" і прекрасний на ньому підпис. На звороті цього листа було написано: "Українському козаку, бандуристу та художнику Тарасу Григоровичу Шевченку від поміщика-великороса Николая Івановича Катеніна".
Сердечно дякували за одержані "Кобзарі" Михайло Максимович із Прохорівки та Лев Деркач зі Золотоноші. 27 квітня Шевченко презентував "Кобзар" із написом: "Моїй єдиній доні Марусі Маркович. Її рідний і хрещений батько Тарас Шевченко. На пам'ять 24 січня 1860 р.". Останній примірник Шевченкового "Кобзаря" з автографом зберігається в Літературно-меморіальному будинку-музеї Шевченка в Києві.
Через М. Макарова, котрий збирався за кордон, поет передав примірник "Кобзаря" для Олександра Герцена, який у зв'язку з переслідуванням царським урядом перебував у Лондоні. Дослідники життя та діяльності Герцена вказали, що він отримав "Кобзар", але читав його в перекладі російських поетів за редакцією Миколи Гербеля, виданого також 1860-го. Високо оцінивши твори Шевченка, Герцен написав у своєму "Колоколі" про репресії щодо Шевченка і його повернення зі заслання. 1861 року він опублікував некролог про смерть поета.
В журналі "Руське слово", щомісячнику літературно-політичного спрямування, Михайло Михайлов помістив рецензію на "Кобзар". Подібна стаття з'явилася в журналі "Світоч", ч. 3, а також автобіографія Шевченка та кілька творів із "Кобзаря" у перекладі російською Олексія Плещеєва.
"Кобзарем" захоплювалося чимало відомих осіб - Данило Лукич, Михайло Чалий і низка інших. Останній 8 вересня, відповідаючи на лист Шевченка, дякував за отримані "Кобзарі". Десять зі 150 примірників він передав до бібліотеки недільних шкіл у Києві, 40 - роздав "почитателям" Шевченкового таланту, а решту передав до Чернігова та Харкова, призначаючи їх також для вжитку учнів у недільних школах. Слухачі та викладачі цих шкіл радо зустріли звістку про те, що Шевченко так турбувався про освіту свого народу.
Частину накладу "Кобзаря" київські книгопродавці розповсюджували й в інших містах. Василь Тарновський 10 жовтня сповістив Шевченка листом, що частина тиражу "Кобзаря" вже продана, й обіцяв надіслати гроші. Крім відгуку на "Кобзар" Миколи Добролюбова, котрий писав, що "поява віршів Шевченка цікава не для самих тільки пристрасних прихильників малоросійської літератури, а й для всякого любителя справжньої поезії", вийшла досить розлога стаття Д. Мордовця (Мордовцева). Він якісно проаналізував "у найвищій мірі художній і граціозний твір "Катерину", а також поему "Наймичка" та три інші чудові вірші -"Тополя", "Утоплена" та "Причинна". Обидва рецензенти відзначили народність і високу художність творів Шевченка та вказували на їх близькість до народу.
Відомий на той час російський публіцист і письменник Микола Чернишевський (1828-1889) був добре ознайомлений із уже надрукованими та неопублікованими віршами Шевченка. Ще перед знайомством із поетом, маючи на увазі саме його, написав: "Малоросійська література має справді чудових письменників. Займали б високе місце і в російській літературі, якщо би писали у звичайною літературною мовою". Чернишевський став натхненником ґрунтовної оцінки поезій Шевченка на сторінках різної преси. Він часто згадував, що українська література має право творити власну культуру рідною мовою. В одній із кількох своїх статей він сказав, що "малоросійська література набула вже такого розвитку завдяки появі в ній Шевченкового "Кобзаря", що могла б обійтися й без нашого великоруського схвалення".
"Коли у поляків з'явився Міцкевич, їм уже не потрібні стали побажливі відгуки якихось французьких чи німецьких критиків: не визнавати польську літературу означало б тоді виявляти власну дикість. Маючи такого тепер поета, як Шевченко, малоросійська література також не потребує нічиєї ласки", - написав він.
До плеяди прогресивних критиків належав Іван Прижов, публіцист і етнограф, котрий активно пропагував творчість Шевченка, використовуючи цитати з поезій, що закликали народ до боротьби проти царської влади. А та за посередництвом своєї преси роздратовано нападала на автора "Кобзаря", намагаючись понижувати його авторитет серед читачів.
"Кобзар", за твердженням багатьох діячів української літератури, став і для бідніших українців більш ніж просто книжкою. Він передавався з рук у руки, обшарпаний, майже розпадаючись, мандрував селами від хати до хати, а вірші з нього вивчалися напам'ять. Народ зрозумів ціну книжки та велич її автора, душу Шевченкових творів, його почуттів і його неабиякий талант як поета України.
Його вірші і поеми розійшлися далеко за межі країни. Вже 1860-го переклади поетично-ліричних поезій з'явилися у Польщі, а за кілька років - у Чехії, Болгарії й ще багато де. "Кобзар" Шевченка -скарбниця мудрості українського народу, його історії, побуту, моралі і релігійно-наукового світогляду. З виходом цієї книжки українці почали усвідомлювати себе народом і володарем на рідній землі.

Берімо в руки "Кобзар", читаймо його та заглиблюймося в зміст його невмирущої поезії. Він актуальний саме тепер, бо промовляє до українського народу в тяжкі хвилини сьогодення словами: "Борітеся - поборете!" Не буде зайвим додати, що одне прижиттєве видання поета "Кобзаря" 1860 року зберігається в єдиному на світі музеї "Кобзаря" в місті Черкасах.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василь Герей

# data[].attributes.attachment_link.title
Перший "Кобзар":історія появи

# data[].attributes.attachment_link.description
Перша невеличка збірка поетичних творів Тараса Шевченка "Кобзар", яка вийшла друком 1840 року в Петербурзі з вісьмома поезіями, стала видатною подією в культурно-літературному житті українського народу. Подібної збірки, де так правдиво було відтворене життя рідного народу, не було написано ніким із попередників Шевченка. Появу "Кобзаря" щиро і тепло привітали передові культурні діячі.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
свята правда пророка: історик запропонував прочитання тараса шевченка у контексті сьогоднішніх подій  -

# data[].attributes.attachment_link.title
Свята правда Пророка: історик запропонував прочитання Тараса Шевченка у контексті сьогоднішніх подій

# data[].attributes.attachment_link.description
Україна знову в огні. В епіцентрі глобальних протиріч між Росією, США, Європою. Чи не перетруть нас як державу ці жорна? Чи зуміємо зберегти себе як єдиний народ, монолітна нація? Як протистояти цим випробуванням і викликам сучасності?

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
На скрижалях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Відомо одинадцять фотографій Шевченка, до наших днів залишилось лише десять (дев'ять з них - у ДМШ, одна - в будинку-музеї Т. Г Шевченка в Києві). В роки юності та до заслання Тарас не фотографувався.

Перше його фото на прохання М. Дорохової зроблено 30 березня 1858 у А. Деньєра. На знімку ми бачимо поета в шапці й кожусі та з бородою, . З цього фото 1860 він виконав автопортрет.

Наступне, друге фото виконано у фотоательє І. Досса у 1858 році. На цьому Шевченко без головного убору, в білій сорочці і чорному піджаку. Після смерті І. Досса з його негатива зроблено кілька відбитків у фотоательє Д. Здобнова. Художники О. Бобров, В. Касіян, С. Красицький користувалися цією фотографією при написанні портретів поета. За цим же знімком І. Рєпін 1888 зобразив портрет для світлиці в хаті, збудованій на Чернечій горі для сторожа могили Шевченка.

Третє фото, досить відоме, - в смушковій шапці й кожусі, з поголеною бородою - зроблено в квітні 1859 у того ж А. Деньєра. З цього фото Л. Жемчужніков замовив у Парижі літографський портрет (його неперевершено виконав літограф А. Муйєрон) і доставив до Петербурга. Шевченко підтвердив літографію підписом і використовував її, працюючи над останнім автопортретом. Після смерті кобзаря художники В. Мате, М. Мурашко, Ф. Красицький та ін. користувалися цим знімком для створення живописних, графічних і скульптурних портретів Шевченка. З цього ж фото І. Крамськой на замовлення П. Третьякова - засновника Третьяковської картинної галереї у 1871 році зобразив один з найкращих портретів Тараса Шевченка.

В 1859 Шевченко знову фотографувався у Деньєра - разом з своїми друзями Г. Честахівським, братами О. та М. Лазаревськими і П. Якушкіним. Лейпцігський майстер Ф. Брокгауз викадрував з цієї групи постать Шевченка і вигравірував її на сталі; пізніше і російськи. майстри робили з цього фото гравюри на металі, дереві.

До 1859 належить ще одна фотографія Шевченка. На ній поет зображений на весь зріст, у смушковій шапці, кожусі і з палицею. Це невелике за розміром (9 ? 12 см) фото дуже рідкісне. Виконав його, очевидно, теж А. Деньєр.

Під час перебування у Києві 1859 поет тричі фотографувався у І. Гудовського. На першому знімку він сидить на стільці у білій сорочці з темною краваткою і темному піджаку (за цією фотографією художник Г. Цисс 1929 виконав портрет олією). На другому - сидить на стільці біля столу в білому полотняному костюмі з палицею в руках.

На третьому фото (погрудне) поет теж у білому костюмі з нахиленою вліво головою. З цього знімка Шевченко 1860 виконав офортний автопортрет.

До 1858-59 належить фотографія поета у темному костюмі, з якої 1859 М. Микешин зробив малюнок-портрет, репродукований ксилографією Є. Гогенфельдена у "Кобзарі" 1860, виданому коштом П. Симиренка. Цю фотографію Шевченко використав при роботі над офортним автопортретом 1860. Оригінал фото не зберігся.

Два останні знімки поета:

в чорному костюмі, в білій сорочці з чорною краваткою другий знімок- разом з Г. Честахівським виконані невідомим фотографом в кін. 1860 або на поч. 1861.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василь Герей

# data[].attributes.attachment_link.title
Найвідоміші фотографії Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.description
Відомо одинадцять фотографій Шевченка, до наших днів залишилось лише десять (дев'ять з них - у ДМШ, одна - в будинку-музеї Т. Г Шевченка в Києві). В роки юності та до заслання Тарас не фотографувався. Перше його фото на прохання М. Дорохової зроблено 30 березня 1858 у А. Деньєра.