# data[].attributes.attachment_link.title
לומדים את המתווים

# data[].attributes.headline
מורים מגיעים עם הילדים הקטנים לבית הספר-עזרה הדדית. הנהלת בית הספר מתגייסת לעזור בשמירה על הילדים הקטנים על מנת לאפשר למורים ללמד בנחת.

# data[].attributes.subject
מורים מגיעים עם הילדים הקטנים לבית הספר-עזרה הדדית. הנהלת בית הספר מתגייסת לעזור בשמירה על הילדים הקטנים על מנת לאפשר למורים ללמד בנחת.

# data[].attributes.headline
תומר ברץ - למידה אחר

# data[].attributes.body
תומר ברץ - למידה אחרת

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
תומר ברץ: ללמוד אחרת

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
השאלה שבכותרת היא אולי השאלה המטרידה ביותר בקרב מורים ומרצים מאז תחילת תקופת הקורונה. מה לכל הרוחות עושים עם העניין הזה של המצלמות הסגורות?

רבים מדברים על ענייני הפרטיות של הלומדים שבאבחת קורונה חדרנו למרחב הפרטי שלהם.
זה כמובן הגיוני, ועדיין - תחושת הנחיית תהליך הלמידה כשמרבית המצלמות סגורות, גורמת לי לפחות להרגיש שאני מלמד כיתה שלמה עם קפוצ'ונים על הראש, או שכיתה שלמה שיושבת אליי עם הגב.

זאת התחושה.

אז אחרי שהנחתי את האגו הפגוע בצד ואמרתי לו להירגע, התחלתי לשאול אנשים למה לדעתם אנשים סוגרים מצלמות. קיבלתי תשובות שונות ומשונות. כולם היו בטוחים - וגם אני - שאנחנו יודעים בדיוק את הסיבה לכך, ועדיין - כל אחד אמר משהו אחר. בעידן של למידה אונליין זה משהו שחשוב להבין. לא לשפוט, להבין.

אז יצאתי לבדוק. הישארו איתי.
קצת על הסקר
בניתי שאלון גוגל שמאפשרת אנונימיות למי שעונה עליו. בשאלון שיבצתי 12 סיבות שונות לסגירת מצלמה ואפשרתי לכל עונה לבחור עד 4 סיבות מתוך ה-12. כמו כן ביקשתי מהם להוסיף משהו אם חסר ולכתוב מה יכול לגרום להם לפתוח מצלמה.

ואלו 12 הסיבות שהופיעו בסקר (לא לפי הסדר, הוא יגיע עוד מעט):

חוסר חיבור לקבוצה

הרגע התעוררתי

יש בלאגן ולא רוצה שיראו

יש המון רעשים ברקע, בני המשפחה שלי מתרוצצים כאן

איכות הקשר עם המורה / מנחה

אין לי אמון ב-Zoom, ענייני אבטחת מידע

אני בדיוק עושה משהו ומקשיב/ה לשיעור / וובינר במקביל

חוסר חיבור לתוכן

כי אפשר - לא מכריחים אותי להדליק מצלמה. אם היו מתעקשים הייתי פותח/ת

באופן כללי לא אוהב/ת למידה מרחוק

אני בבאסה כללית בתקופת הקורונה

אני לא מסודר/ת - מאופר/ת ואין לי כוח להתארגן

על הסקר ענו 481 נשאלים, כמחציתם מתחת לגיל 18, כמחצית מעל. לכן הסקר יכול לתת אינדיקציה על התנהגותם של לומדים באשר הם.

אז....

מה הסיבה הנפוצה ביותר לסגירת מצלמות? בואו נתחיל בדירוג
המקום ה-12 - 7.3%: אין לי אמון ב-Zoom המקום ה-11 - 12.7%: אני בבאסה כללית בתקופת הקורונה , ענייני אבטחת מידע
המקום ה-10 - 15.6%: חוסר חיבור לתוכן
המקום ה-9 - 19.8%: טיב הקשר עם המורה
הרבה דיברו לאחרונה על פריצות לשידור בזום, על מפציצי זום ידידותיים יותר, וכאלו שהרבה פחות (תכנים אלימים וקשים לצפייה). עם זאת, עדיין נראה כי לא זו הבעיה שמטרידה את המשתתפים בשיחות.
המקום ה7 - 24.6%: חוסר חיבור לקבוצה
הרבה מאוד יועצות בבית הספר או כל מיני גורמים מהתחום הטיפולי אולי יחשבו שהקורונה יוצרת דכאונות (היא באמת יוצרת) ושאלו באים לידי ביטוי בנטייה להסתתר מאחורי מצלמה סגורה. אז זה נכון לגבי קצת יותר מעשירית מהלומדים.

המקום ה-6 - 28.7%: יש בלאגן בחדר ולא נעים לי שיראו
מנגנון ההלקאה העצמית של אנשי חינוך או מנגנון הביקורת האוטומטי על חוסר העניין בחינוך הופך לעתים את התוכן לסיבה המרכזית שבגללה לומדים לא פותחים מצלמות. זה אולי מתחבר היטב לאג'נדת השינוי בחינוך ואג'נדת "בואו נעשה חינוך מעניין יותר" (ואני בעד לגמרי), אבל ניכר שזו סיבה הנכונה לקצת מעל 15% מהנשאלים. האם זה אומר שלא צריך להשקיע בתוכן איכותי? כמובן שלא לכך כוונתי. צריך להשקיע, פשוט זה לא הגורם העיקרי לסגירת מצלמה.
המקום ה-5 - 35.4%: כי אפשר - לא מכריחים אותי להדליק מצלמה
מורים, זה לא בהכרח אתם. קצת פחות מ-20% מעידים שהמצלמה הסגורה קשורה לפרסונה המנחה. אז נכון, צריך לעבוד על קשרים אישיים, אבל זה לא אישי. מצד שני, אם ננסה להמיר את זה לכיתה שלמה, אפשר להניח ש-20% מהמצלמות הסגורות אולי ייפתחו עם מעט יותר תשומת לב לעניין הזה. במונחי תיכון - 6 תלמידים בערך. שווה בדיקה ועבודה.
המקום ה-8 - 23.1%: באופן כללי לא אוהב למידה מרחוק.
המקום ה-4 - 38.1%: יש המון רעשים ברקע, בני המשפחה שלי מתרוצצים כאן
או, זו כבר סיבה שקשורה לאופן הלמידה בצורה יותר מעמיקה. כמעט רבע מהתלמידים מעידים שחוסר הדלקת מצלמה קשור אצלם לסלידה מלמידה מרחוק. כנראה שהם מחוברים יותר ללמידה הישנה, מעדיפים משהו חברתי או מע"מ - מורה עומד מדבר.
המקום ה-3 (40.4%) - אני לא מסודר/ת - מאופר/ת ואין לי כוח להתארגן
כרבע ממכבי המצלמה לא מרגישים בנוח עם הקבוצה שחולקת איתם את השיעור. לכן ייתכן שעבודה על חיבור קבוצתי עוד לפני ימי האונליין יכולה לעזור הרבה בתקופת האונליין. ועדיין, תמיד עשויים להיות כאלו. תכף אגיע אל המקום של החיבור לקבוצה כמרכיב מרכזי בהדלקת המצלמה.

המקום ה-2 (41%) - פשוט הרגע התעוררתי
המקום ה-1 - 55.2%: אני בדיוק עושה משהו ומקשיב/ה לשיעור / וובינר במקביל
חברים, כמעט 30% מהתלמידים שלנו פשוט לא מסדרים את החדר את לומדים בסביבה לא מסודרת עד כדי מבוכה (שהיא סובייקטיבית לגמרי) - וזה במקרה הטוב. יכול מאוד להיות שיש בלאגן בחדר או בסלון - לא בהכרח בגלל עצלנות, אלא מסיבות אחרות: סוציו-אקונומיות למשל או סתם - החיים.

אז מסתבר שיש כאלו שאין להם באמת בעיה עקרונית להדליק, פשוט ככה הם מעדיפים. אם המנחה יחייב אותם, הם יעשו את זה. האם זה אומר שצריך לחייב? לא חושב, אבל שווה להכיר את העניין הזה.

חברים, זה כבר יותר למידה אונליין בזמן קורונה. כולם בבית, רצים מאחורה, כל אחד צריך את המחשב, האחים הקטנים מחרפנים, ההורים באטרף, הילדים גם. בקיצור, אף אחד לא רוצה שיראו אותו במצב כזה. אם הבית קטן יותר הרעשים חזקים יותר והתנועות התכופות והלא צפויות מאחורי המצלמות - רבות יותר.

כצפוי (או לא), עניינים של דימוי עצמי תופסים מקום מרכזי בסיבות לאי הדלקת מצלמה. מי שעובד עם תלמידים בחטיבת ביניים ובתיכון, אבל לא רק, יודע את זה. אם זה לא ברמה של תמונה לאינסטגרם - לא פותח/ת מצלמה. טוב, אולי הגזמתי אבל הבנתם את הראש.
עוד סיבות שכתבו הנשאלים

לא רוצה להעמיס על האינטרנט, יש עוד אנשים שצריכים אינטרנט בבית.

מכשיר בלי מצלמה / אין מכשיר

פשוט לא אוהב להצטלם / שרואים אותי

המורה לא פותח בעצמו

אני אוכל/ת

אחרים לא מדליקים מצלמה

דברים שיסייעו לך להרגיש בנוח לפתוח מצלמה

אם כולם היו פותחים מצלמה

יצירת קוד התנהגות מחייב: לא מצלמים את המסך, מודיעים מראש אם השיעור מוקלט

קבוצות קטנות של אנשים שאני מרגיש/ה קשור/ה אליהם יותר, קשר טוב עם המורה

שיעור שמפעיל אותי

אם תהיה משמעות לצפייה בי - כלומר אציג משהו

הרגשה שהנוכחות שלי רצויה במפגש כזה

אם השיעורים יתקיימו יותר מאוחר

מאפר/ת צמוד/ה

הנה האמת. שגרת קורונה משבשת לחלוטין את השעון הביולוגי שלנו. כך יוצא שהלומדים מתעוררים במיוחד לשיעור שלך (אם בכלל), אבל עם כל הכבוד - מצלמה לא תיפתח כאן. הם מחוקים, גמורים, עם קורי עכביש על העיניים ועוד לפני הצחצוח, אם בכלל לא חזרו לישון. בקיצור, יש סיכוי שתשמעו נחירונת.

תופים.... ובמקום הראשון:

כמובן - השגרה.

הפרעות הקצב והריקוד של התקופה, מולטי-טסקינג. אם נוכל, נתרכז בשיעור, אבל אנחנו בבית - אז סיכוי סביר שצריך להכין סנדוויץ' לילדים, לתלות כביסה, להוציא את הכלב לחצר, לעשות כפיפות בטן או יוגה בורמזית.

חוץ מזה, עם יד על הלב: כמה מורים שמתבאסים על סגירת מצלמה מצד תלמידים עושים דבר דומה כשהם צריכים להשתתף בישיבת מורים? ישיבת צוות? השתלמות וכאלה? אני מניח שלא מעט.

כשיוצאים מהבית ללמוד במרחב אחר, הגירויים האחרים מצטמצמים. כשהלמידה נכנסת לתוך המרחב האישי, היא מתחרה עם הרבה דברים אחרים, והרבה פעמים מפסידה. איך מוודאים שהיא תיתן פייט לגירויים החיצוניים? כאן דווקא שווה לחזור לתחילת הרשימה ולהשקיע בקשר אישי, תוכן איכותי וחיבור לקבוצה. הם אולי לא הגורמים המרכזיים לסגירת מצלמה, אבל יוכלו - אולי - להיות המובילים בפתיחתה.

אז מה זה אומר? אני מניח שכל אחד ייקח את זה לכיוון שלו.

ומה עולה לי בראש?

אני מבין שברגע הכניסה למרחב הביתי הפרטי מרחב הלגיטימציה לדרוש פתיחת מצלמה מצטמצם. זה כמו ביקור בית רק בלי העניין של האינטימיות כי כל הכיתה רואה. לכן צריך לעבוד קשה פי כמה כדי להתמודד גם עם הנטייה לשמור על הפרטיות, וגם עם התחרות האינסופיות מול הגירויים האחרים והמשימות הביתיות.

אני מרשה לעצמי להניח שכמו תמיד, עבודה על קשר אישי וחיבור קבוצתי יהיו ערובה לכך. שיעורים בשעות מותאמות יאפשרו הדלקה של יותר מצלמות כי יותר תלמידים יהיו ערים.

על כל אלו צריך להוסיף תכנון שיעור אונליין מוצלח שיסקרן את התלמידים וייצור מעורבות גבוהה שלהם בלמידה.

הנה כמה דברים שאני לקחתי לתשומת לבי בעקבות הסקר הזה:

1. מדד המעורבות - המדד החשוב ביותר לשיעור טוב. פרונטלי או אונליין. אם בפרונטלי אנחנו עוד יכולים להרגיש משהו מהמבטים של התלמידים, באונליין היכולת הזו נעלמת לנו. בנוסף לכך, כיבוי מצלמה אינו בהכרח מעיד על חוסר הקשבה.
שיעור אונליין (שבו התלמידים לא בחרו מרצונם) ללא מעורבות הלומדים בו באופן קבוע ושיטתי - בסבירות גבוהה יהיה שיעור פחות מוצלח.

2. יאללה פודקאסטים ברבאכ: כבר 4 שנים שאני עובד עם פודקאסטים קצרצרים ללימוד היסטוריה לבגרות. בחלק מהכיתות זה ממש הצליח, בחלק - פחות. כשאנחנו נכנסים ללמידה אונליין מהבית, שיעורי הזום גם ככה הופכים להיות מעין האזנה להקלטה תוך כדי עשיית דברים אחרים. אז מה הטעם לדבר 45 דקות אם אפשר להעביר את אותו המסר בהקלטה ממוקדת של 7 או 10 דקות?

3. שיחות וידאו בקבוצות קטנות עם היכרות מקדימה: אינטימיות היא שם המשחק. קבוצה קטנה שהלומד מרגיש בה נוח תסייע לפתיחת מצלמות. לקבוצה יש משמעות גדולה בפתיחת המצלמה.

4. מקום מרכזי להנחייה סביב הרגלים מנטליים ויצירת שגרה: לומדים מתקשים להתעורר בתקופת הקורונה, וגם לנו קשה. לכן קיימת חשיבות גדולה הרבה יותר לעבודה מנטלית על הרגלים ושגרה. גם אם נצליח עם 70% מהכיתה - מצוין. על השאר נעבוד. דרך אגב, גם לנו המנחים לא תזיק עבודה כזו עם קולגות. גם אנחנו חיים את אותו מצב.

5. תכננו לאונליין - תצליחו בפרונטלי: אם נבנה שיעורי אונליין מוצלחים ומסקרנים, הם בסבירות גבוהה יצליחו לנו גם בשיטה הפרונטלית הרגילה. אבל ההפך? פחות. מה שעובד בפרונטלי, לא תמיד עובד באונליין.

זה הזמן ליצור שיעורים מבוססי דילמות, שיעורים המעודדים יצירה משותפת של תוכן, להציב משימות אתגר, להתמחות בכלי החלוקה לקבוצות של ה-Zoom, לפרגן, לחייך, לקיים "מעגל" פתיחה ומעגל סגירה - ולהבין את אלו שלא ידליקו מצלמה גם אחרי שתעשו את כל אלו. כאמור, לכו תדעו מה קורה שם מאחורה. חוץ מזה, גם אפשר לבקש ולהסביר למה חשוב לכם שידליקו. לרוב עוזר.

6. זמן לפעולה - הקמת מאגרי שיעורי זום מוצלחים: השלב הבא באבולוציה של הלמידה המערכתית אונליין, אחרי שכולם כבר צלחו את העניין הטכני, היא הקשבה לניסיון מהשטח (מה שצריך לקרות כדרך קבע). כל מפמ"ר, כל בית ספר, כל מרכז פסג"ה וכו' צריכים ליצור פלטפורמה שתנגיש שיעורי זום מצוינים בנושאי הלימוד ואף מעבר לכך. מורים יוכלו לשתף שיעורים שנוסו בכיתה אונליין, שיעורים שיצרו מעורבות גבוהה של הלומדים בשיעור.

קשה ליצור שיעורים כאלו? נכון. הם דורשים הרבה יותר תשומת לב.
חלקו אחריות, שכל חבר צוות יכין יחידת תוכן על נושא אחר.
הכינו בכל חודש את היחידות לחודש הקרוב. כך, תוך כדי למידה, תסיימו את תהליכי ההכנה של כל תוכנית הלימודים. תוך שנה יש לכם מאגר למידה מותאם אישית שאשכרה נוסה בהצלחה עם אוכלוסיית היעד שלכם.

טוב, אז זהו. בינתיים.

אהבתם? עזרתי לכם? שתפו.

יש לכם השגות? שאלות? רעיונות? כתבו לי ל-learning.with.tomer@gmail.com

# data[].attributes.attachment_link.title
אז למה לומדים/ות סוגרים מצלמות??? - תומר ברץ: ללמוד אחרת

# data[].attributes.attachment_link.description
השאלה שבכותרת היא אולי השאלה המטרידה ביותר בקרב מורים ומרצים מאז תחילת תקופת הקורונה. מה לכל הרוחות עושים עם העניין הזה של המצלמות הסגורות? רבים מדברים על ענייני הפרטיות של הלומדים שבאבחת קורונה חדרנו למרחב הפרטי שלהם.

# data[].attributes.headline
על האטה בחינוך...

# data[].attributes.subject
על האטה בחינוך...

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
הגיע זמן חינוך

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"אבל לא עשיתי כלום. זה הכל הוא, התלמיד, זה שלו", אם יוצא לכם להגיד את המשפט הזה, כנראה שאתם מורים שעושים בדיוק-בדיוק את מה שצריך לעשות כדי להיות מורה טוב - להצטמצם. מורה טוב יודע איפה לא לעשות, איך לאפשר לתלמיד להיות ואיך לא להפריע לו ללמוד ולהתפתח. כמורה, לדעת איפה לעשות ואיפה לא, זוהי מומחיות - אמנות ההתמקמות.

בימים אלה, בתקופת ה חינוך בזמן קורונה, מדברים הרבה על צמצום בחינות הבגרות, הפחתת חומרי לימוד ושינוי המדידה. אני רואה בכך הזדמנות מצוינת להתחבר למשהו גדול בהרבה שקורה היום בעולם - תנועת ההאטה, עליה מיד אסביר יותר. העקרונות שלה מתחברים מאוד גם לדוח " מדמיינים את ספטמבר" שהתפרסם בסוף אוגוסט, מטעם אוניברסיטת MIT והרווארד. הדוח סקר 7 עקרונות ללמידה היברידית מיטבית, אשר מתחברים מאוד לרעיון של הפחתת חומרי לימוד, התמקדות והאטה. למשל, באחד העקרונות, דובר בדוח על הצורך של המערכת החינוכית לבחור את הדברים החיוניים ביותר.

התנועה האקולוגית ותנועת ההאטה
על פי דוח גרינפיס המסכם את העשור האחרון, "המשך קיום מרקם החיים על פני כדור הארץ, מחייב האטה משמעותית, שינוי משמעותי של כיוון. זהו שינוי של 180 מעלות בו לא נסתפק בהאטה של מגמות הרסניות, אלא נזדקק גם להפחתה אבסולוטית בהשפעה שלנו על הטבע ואף בתיקון הנזקים שעוללנו בעשורים האחרונים".

לא בכדי מוזכר מושג ההאטה בדוח העוסק באיכות הסביבה - חלק מרעיונותיה ומטרותיה של תנועת ההאטה משיקים לתנועות הסביבתיות השונות ובמידה רבה משלימים ומחזקים אותן בעודם הוליסטיים מאוד וכן ב"צורתם" ההרמונית - כזו המשרטטת אפשרות לחיים מיטיביים יותר לאקו-סיסטם כולו - אדם, חברה וסביבה.

תנועת ההאטה היא תנועה חברתית תרבותית שהחלה דרכה באיטליה בשנות השמונים של המאה הקודמת ומאז התפשטה בעולם. התנועה מנסה להביא למפנה בצורה שבה אנחנו מתנהלים ברמה הערכית והמעשית, סביב היבטים של זמן ושל איכות, של קצב ושל אנושיות. היא אינה קוראת לחזרה אחורה, לצורת חיים פשוטה ללא טכנולוגיה, אלא לשילוב פרקטיקות של חיים איטיים, כמו חלוקת משאב הזמן ומשאבים אחרים, באמצעות תשומת לב ושיקול דעת לפרט, לחברה ולסביבה. תנועת ההאטה מדגישה את צרכי האדם העמוקים, כמשתלבים עם צרכי הסביבה, ועוסקת בזירות חיים שונות כגון מזון, תרבות, תעסוקה, תקשורת, אדריכלות ועיצוב, תיירות ועוד. אני ושותפותיי לדרך מבקשות לצרף אליה גם את זירת החינוך.

האם כמו לגבי קיום כדור הארץ, גם המשך קיום מרקם החינוך מחייב האטה משמעותית, שינוי משמעותי של כיוון? לדעתי כן, ויש לכך קשר לאיך שאנו תופסים את מושג ה"השפעה" שלנו על התלמידים וגם לנזקים שונים שעוללנו בעשורים האחרונים.
מהבית הפסיבי למורה האיטי
נמשיך לאמץ את השדה האקולוגי כבסיס לדיון. כנראה שלא בכדי ה'אקלים' בעברית הוא מושג המשרת את העולם הגיאוגרפי והחברתי גם יחד (אקלים כאווירה, מערכות יחסים). אויר ואוירה הם מושגים קרובי משפחה, שלא מאפשרים להתעלם מהקשר החזק בין הסביבה הגיאוגרפית והסביבה האנושית. "צדק חברתי וקיימות אקולוגית, נראים יותר ויותר כמו חלקים של שלם אחד גדול. האחד בלתי נפרד מהשני", אומר קים סטנלי רובינסון*. "זירת הקיימות האקולוגית הולכת ומתמזגת עם הזירה החברתית, כשני חלקים משלימים של סביבה אחת, ביוספרה אנושית".

כחלק מניסיונות להאט ולפתור את משבר האקלים הגיאוגרפי (מיד נגיע למשבר האקלים החינוכי), הומצא תקן " הבית הפסיבי", שמזכיר חיים בתקופות ובאזורים רחוקים. את השיטה פיתח וולפגג פייסט מאוסטרליה בשנת 1996. "הבית הפסיבי" הוא שיטה ליעילות אנרגטית בבניין, שכונה, ברובע ובעיר, שמקטינה באופן משמעותי את טביעת הרגל האקולוגית שלו. ככל שהוא פסיבי יותר, כך הוא בעצם מוצלח יותר.

כך לטעמי, יש להמשיך ולפתח גם את תקן " המורה האיטי", שיוביל לשינוי הנדרש בתפקידו של המורה. הוא יהפוך ממעביר ידע ומרצה "המספיק להעביר חומר", כשמולו תלמיד פסיבי וסביבו מערכת מדידה ושיפוט קדחתנית, למלווה ומנחה, שמולו סובייקט לומד בצורה וקצב מגוונים ומשתנים, המקבל מקום לצרכיו הוא.

המורה האיטי הוא זה שיעניק לתלמיד כלים בצניעות ובכבוד, יבנה עבורו מגרש משחקים בטוח, נקי, מוגן ומאפשר ויעניק לו את המקום להתנסות, לגלות, להעמיק, להיפגש, לשאול, לחקור, להתמודד וללמוד. זה רלוונטי בכל צורה של למידה - למידה מקרוב, למידה מרחוק, למידה סינכרונית, א-סינכרונית. בכל כלי ובכל אופן.

ההוראה האיטית היא זו שבנויה על צמצום נושאים, משימות, עמודים, שיעורי בית, זמן הקנייה וכדומה. היא זו שכמו מגישה על מגש של אהבה ואמונה את ההזדמנויות, ומאפשרת ללמידה להתקיים במסגרתן. גם כאן - נכון הדבר לכל צורה של למידה ואל לנו לאפשר למציאות המורכבת לבלבל אותנו.

כך נהפוך את דגם "הבית הפסיבי" לדגם "הוראה איטית"
במידה מסוימת עולה כאן היפוך החשיבה המסורתית, כך שככל שאעשה יותר והרבה ובעוצמה, כך אגדיל את האימפקט. נראה שבמובנים רבים, כשמצמצמים את טביעת הרגל החינוכית על מה שטמון בצמצום הזה כפי שפירטנו, כך מגדילים אותה באופן הרצוי והעמוק ומקבלים חינוך אפקטיבי בהרבה.

חסכון ארוך טווח במורה פרונטלי מול כיתה, על משקל חסכון ארוך טווח בחשמל.

צמצום זמן ההוראה המסורתי (מורה מדבר מול כיתה של 30-40 תלמידים יחד) וצמצום מסת ה"חומר הלימודי", על משקל צמצום תצרוכת האנרגיה.

פרקטיקות להוראה איטית: 10 עצות למורים שרוצים להפוך מ"מעבירי חומר" ל"מלווי למידה"

1. צמצמו את זמן ההוראה הפרונטלי ועברו לזמני למידה גמישים
התאמה לשדה הספציפי ולתלמיד הספציפי: מורה מתאימה את העבודה שלה למאפייני התלמיד ו/או הקבוצה עמה היא עובדת - על משקל התאמה לנתונים האקלימיים של האזור הספציפי.
2. צמצמו את זמן ההרצאה והרחיבו את זמן העבודה
יצירת לומד עצמאי, על משקל הבית הפסיבי, כיוצר מערכת עצמאית של חימום או קירור, תוך צמצום צריכת אנרגיה חיצונית.

3. צמצמו את הנושאים הנלמדים
עבודה בקבוצות קטנות, עבודה עם כרטיסיות ניווט מגוונות, עבודה עם חומרי למידה מגוונים, פיתוח יוזמות תלמידים ועוד.
4. המתינו יותר בין שאלה לתשובה
אם נקשיב לשיעור או לתהליך חינוכי כלשהו מהצד ונרצה לבדוק את הנקודה הזו, נבחן את השאלה - כמה זמן שומעים את המורה מדברת וכמה את התלמידים עובדים, כשהמורה מסתובבת ביניהם?
5. שאלו יותר שאלות ותנו פחות תשובות
כדאי להיפרד מהתפיסה לפיה "שיעור טוב הוא שיעור שהספקתי בו הרבה". יש לבחור נושא / משימה / אירוע הערכה מרכזי וסביבו ליצור תנועה של התמקדות והעמקה.
6. תנו זמן ומרחב לטעויות
תנו לתלמידים את הזמן להתמודד עם בעיה לימודית שהצגתם.
7. אפשרו מרחב חקר לתלמידים
תנו יותר ויותר מקום לשאלות - גם שלכם וגם של התלמידים ופחות מקום לתשובות והסברים.
8. בנו מערכת יחסים דיאלוגית עם התלמידים
כמה זמן מאפשרת המורה לתלמיד להיות בתוך טעות / אי הצלחה / כישלון וכיצד היא בוחרת להגיב כשהתלמיד טועה (לפחות בעיניה)?

9. פתחו יכולת הקשבה פעילה שלכם ושל תלמידיכם
תנו להם לחקור ולגלות, בכל גיל. ניתן להשתמש במודלים כמו כיתה מבוזרת ולמידה בעזרת אמצעי קצה דיגיטליים שקיימים היום בשפע.
10. שתפו את התלמידים בלבטים ובקבלת החלטות
מערכת כזו מאפשרת צמצום של מקום המורה כמבקש 'להשפיע' ו'לעצב' את התלמיד והגדלת הלמידה המשותפת שהם חווים יחד.

הקשבה המאפשרת תקשורת מקדמת, אשר "חוסכת" אי הבנות וממנפת תהליכי צמיחה.

צמצום טביעת רגל חינוכית של המבוגר כמקבל החלטות יחיד.
מוזמנים לקחת חלק בכנס אונליין חלוצי בנושא "פרקטיקות האטה בחינוך", בהובלת הקרן לעידוד יוזמות חינוכיות, קהילת חינוך 2020 ומרכז ק.מ.ה - מכללת אורנים, ביום א', 18.10.20, בשעות 17:00 - 19:30. לפרטים והרשמה לחצו כאן.
נחזור לדוח של גרינפיס בנוגע לכדור הארץ ולשאלה לגבי אימוץ מסקנותיו לעולם החינוכי. ה"נזקים" של העשורים האחרונים בתחום החינוך, נובעים בין היתר מהעמסת חומר והאחדת קצב וסגנון למידה וכן מקיבעון בהגדרת תפקיד המורה ובמבנה המשרה שלו - ומשם גם בסדירויות הארגוניות-חינוכיות כולן. אף שהדור הלך והשתנה בצעדי ענק, נותרה המסגרת הבית ספרית כמעט כולה על כנה והשתעבדה כמעט לחלוטין לאובססיית העולם המערבי להישגיות מסוג מסוים ביותר. המחירים ברורים ומהדהדים בקרב כולנו ובימים אלה ביתר שאת.

הלמידה בעת המורכבת הזו מחייבת האטה דרמטית ועל כך אין עוררין כמעט. זוהי הזדמנות פז לבחון, לתקף ולהגדיר תקן של חינוך איטי ושל מורה איטית ולגזור מהם פרקטיקות שיאפשרו לבנות עתיד חינוכי ואנושי משופר - לכולנו, ובעיקר לילדינו.

* הציטוט מתוך "סולאר גרילה: תגובה בונה לשינוי אקלים", מאיה ויניצקי (2019), הוצאת מוזיאון תל אביב לאמנות בשיתוף עם הוצאת Hirmer.

# data[].attributes.attachment_link.title
המורה האיטי: ההוראה של העתיד עוברת לקצב חדש

# data[].attributes.attachment_link.description
"אבל לא עשיתי כלום. זה הכל הוא, התלמיד, זה שלו", אם יוצא לכם להגיד את המשפט הזה, כנראה שאתם מורים שעושים בדיוק-בדיוק את מה שצריך לעשות כדי להיות מורה טוב - להצטמצם. מורה טוב יודע איפה לא לעשות, איך לאפשר לתלמיד להיות ואיך לא להפריע לו ללמוד ולהתפתח.

# data[].attributes.headline
סדירות של מפגש צוות כל חמישי ב15:00 ל20 דק הפוגה...

# data[].attributes.subject
סדירות של מפגש צוות כל חמישי ב15:00 ל20 דק הפוגה...

# data[].attributes.body
מצורפת הזמנה שנשלחה לצוות יום לפני עם חידה - התשובה שקבלו היא שירו של נתן גושן "באתי לחלום" הוא שלחו כיוטיוב... במפגש עצמו הוקרנו תמונות ילדות של חברי צוות וכולם ניחשו.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
דנה אלון הנדלר מנהלת ביהס הרטוב

# data[].attributes.attachment_link.title
הזמנה לזמן איכות צוותי.pdf

# data[].attributes.headline
הערכת למידה מרחוק - אשמח לשמוע רעיונות בנושא.

# data[].attributes.subject
הערכת למידה מרחוק - אשמח לשמוע רעיונות בנושא.

# data[].attributes.body
אין בוחנים תלמידים במקצועות שלבטח יבחנו בבגרות רשמית