# data[].attributes.headline
מרחב הוראה מעניין

# data[].attributes.subject
מרחב הוראה מעניין

# data[].attributes.body
מה שאני אוהבת בתמונה הזאת שאני רואה מרחב פתוח ומואר, השופע בחומרי גלם שונים, כלי נגינה והרבה צמחיה. השולחן גדול ועומד במרכז החדר מעודד עבודה קבוצתית ואינטראקציה אחד עם השני, אך בשל גודלו גם מאפשר עבודה פרטנית. אני רואה ילדים שעובדים לבד ובאופן עצמאי, בנוסף לילדה שעובדת יחד עם האישה המבוגרת. החדר מואר עם חלונות גדולים, יש דלת שמובילה לחצר, כך שאין הפרדה מוחלטת בין הפנים לחוץ.  בסך הכל האווירה בחדר נראית מאוד חיובית ומזמינה לשחק ולעבוד.

# data[].attributes.attachment_link.title
Give yourself permission to be creative | Ethan Hawke | TED

# data[].attributes.headline
למה חשוב ללמוד אומנות?

# data[].attributes.subject
למה חשוב ללמוד אומנות?

# data[].attributes.body
בעיניי, יותר נכון יהיה לקרוא ללימודי האומנות "עיסוק באומנות" מכיוון שתהליך הלמידה של האומנות קשור יד ביד בחווית היצירה עצמה. העיסוק באומנות מערב את כל חושינו וזה חשוב כדי ללמוד דברים רבים, מעבר לאסתטיקה נטו. למשל, העיסוק באומנות יכול לתרום להתפתחות הפיזית והמנטלית של ילדים ואף יכולים לשמש ככלי טיפולי לאנשים הסובלים ממצוקות נפשיות וגופניות שונות. העיסוק באומנות משמר את חווית המשחק והיצירה, מה שמבוגרים רבים מאבדים עם הזמן (ומה שאנו מניחים שילדים עושים "באופן טבעי"). בנוסף, העיסוק באומנות יכול לשמש ככלי לביטוי עצמי או ככלי לביטוי של הכלל (אומנות פוליטית או מחאתית וכדומה).

# data[].attributes.headline
ציטוטים נבחרים - למה ללמד אומנות?

# data[].attributes.subject
ציטוטים נבחרים - למה ללמד אומנות?

# data[].attributes.body
"It was really when I was at art school when I started to see the relationship between history, philosophy, politics and art. Prior to that I thought that art was just making pretty pictures." - Yinka Shonibare MBE

"Art and cultural production is at the very center of what makes a society what it is." -  Wolfgang Tillmans

"It’s all about kids finding who they are, and they’re all different." - Bob and Roberta Smith

# data[].attributes.headline
איך להיות אמן?

# data[].attributes.subject
איך להיות אמן?

# data[].attributes.body
התחברתי למילותיו של אדוורד מונק כאשר אמר:

'Don't be afraid to bare your soul.'
וגם
'Don't strive for perfection - it will only hinder your work.'

מתוך החוויות האישיות שלי עם יצירת אומנות החל מגיל קטן, תמיד הרגשתי שעצם יצירת האובייקט והחשיפה שלו לעולם (לרוב, היה מדובר בהורים שלי), היא כמו חשיפה של חלק ממני. באיזשהוא אופן, התוצר שהכנתי הוא כמו סמל ויזואלי לחלק ממני, ועל כן, פעמים רבות הייתי "על המשמר" בעת העבודה בסטודיו ובמודע או שלא במודע הייתי שואפת ליצור משהו "שנראה טוב" ואני בטוחה שפעולה זו הפחיתה מהיכולת שלי ליצור ללא פחד וללא רסן. לפעמים, כאשר לא הייתי מרוצה מעבודה שלי הייתי נהיית מתוסכלת אך גם מעבר לכך, לפעמים הייתי מבקרת את עצמי יתר על המידה על כך שאינני טובה מספיק או שאין לי מספיק כישרון. לכן, מילותיו של מונק הדהדו אצלי בעוצמה. המילים שאמר כמו מצוות "אל תעשה" והם תזכורת טובה לכל מי שיוצר אומנות להתרכז בעשייה ולחשוב מעבר לפחד או לרצון ליצור דבר מושלם.

# data[].attributes.body
תגובה למילותיו של גרבוז, מתוך הראיון המוקלט שפורסם באתר "בסיס לאמנות ותרבות".

בתחילת הראיון עימו, יאיר גרבוז טוען ש"מורה שמעביר ידע ללא פרשנות וללא תנועה, אז שישאר בביתו".

לדעת גרבוז, מורה לאומנות שאינו מציג בפני תלמידיו תהליך חשיבה מתמיד ומתפתח, אינו ראוי להיות מורה. גרבוז ממשיך ואומר כי על אף שידע וניסיון מעניקים למורה עדיפות ומחזקים את סמכותו ואת כוחו, מה שיקרב את המורה לתלמידיו הן המחשבה, הפרשנות, הספקנות והביקורתיות. לדעת גרבוז, מורה המקנה לתלמידיו את הכלים הללו, מאפשר להם להתבטא, לא רק באופן הפורמאלי, אלא גם מעניק להם את חירות המחשבה, הכוללת בתוכה את הנכונות להיכשל, את ההימור וההרפתקה ואת היצירתיות המונעת על ידי חופש ואומץ. מרכיבים אלו, לדעת גרבוז הם לב ההוראה. ההוראה, לדעת גרבוז, נעשית על דרך ההדרכה - על המורה לתת לתלמיד את הכלים הנחוצים עבורו כדי להצליח, ולעזור לו לשחרר ממנו את הפחד הכרוך בתהליך הלמידה.

אני מתחברת מאוד למילותיו של גרבוז. לתחושתי, כל תלמיד רוצה להרגיש שהכוח להשתפר ולהתקדם טמון בתוכו, ואינו רק סופג ידע ממקור חיצוני שאותו הוא פולט חזרה החוצה. תהליך הלמידה הוא תהליך אקטיבי של שיתוף פעולה בין המורה לתלמיד (מה שגרבוז מכנה בראיון "מסע משותף"). אותו שיתוף פעולה מחייב את המורה לראות כל תלמיד כפרט ייחודי ולהעניק לו את הכלים הדרושים לו כדי לשגשג בעולם. לכן, אין זה מספיק שמורה יעביר את אותו הידע שוב ושוב, אלא, על המורה להרגיש את תלמידיו ולהתייחס אליהם באותו הרגע בדרך הנכונה. לכן, אני מסכימה עם גרבוז שעל חשיבתו של המורה להיות דינאמית ומתפתחת (בהתאם לתלמידיו ואף בהתאם לזמנים המשתנים). לפי מילותיו של גרבוז ניתן להבין כי על המורה להוות דוגמא אישית לאופן שבו האדם מתמודד עם תהליך הלמידה. זהו תהליך מתמשך המערב בתוכו את מכלול הרגשות. על המורה להוות דוגמא חיה למי שמתמודד עם תהליך זה, מצד אחד, ומצד שני, להוות עוגן וקרקע יציבה על מנת לאפשר לתלמידיו לפרוח ולשגשג.

# data[].attributes.attachment_link.title
מושג באמנות - המורה לאמנות - בסיס לאמנות ותרבות

# data[].attributes.attachment_link.description
פודקאסט האמנות של בסיס ורדיו תל-אביב עם יאיר גרבוז. בפרק זה מסביר גרבוז על המורה לאמנות, בסיס בית ספר לאמנות ותרבות

# data[].attributes.headline
בית הספר לפי איתי שניר

# data[].attributes.subject
בית הספר לפי איתי שניר

# data[].attributes.body
במאמרו "בית ספר" (2016), איתי שניר מציין כי בתי ספר רבים כיום עוד מבססים את גישתם לחינוך לפי ה-scholè של הפוליס ביוון העתיקה. לפי גישה זו, בית הספר, אשר מבדיל את עצמו מחיי העיר במקום ובזמן, משחרר את התלמידים מהלחצים של השוק ומההבדלים החברתיים והפוליטיים בין האזרחים. שניר ממשיך ומסביר ש"הזמן החופשי משוחרר מהיומיום ומתביעותיו ומאפשר מרחב בטוח שבו יכול להתרחש מפגש בין הילדים לעולם, קרי הסביבה הטבעית והמלאכותית, ההיסטורית והעכשווית, התיאורטית והמעשית, שבתוכה חייהם מתאפשרים ומקבלים משמעות" (עמוד 10, פסקה 2). לדעתי, אמירות אלו מסמלות מצב אוטופי שאולי התקיים ביוון העתיקה אך אינו מתקיים בפועל במרבית בתי הספר היום. תחילה, נושאי הלימוד הפכו להיות כה ממוקדים לשימוש עתידי בשוק העבודה שתלמיד בבית הספר לא יכול שלא להיות לחוץ לגבי הישגי לימודיו. המשמעות היום של למידה משמעותית היא ציון גבוה, כך שתלמידים רבים לומדים את "החומר הדרוש" ותו לא ואף ממהרים לשכוח את החומר לאחר הבחינה המסכמת מכיוון שמקצועות רבים אינם רלוונטיים לתלמידים רבים בחיים עצמם. שנית, בית הספר אינו שוויוני כלפי תלמידיו מכיוון שפעמים רבות, תלמידים אשר אינם מתמודדים בהצלחה עם החומר הנלמד, או שאופיים אינו תואם את המסגרת הדורשנית, אינם מגיעים להישגים גבוהים בלימודים ולכך משמעות על המשך דרכם בחייהם הבוגרים. תלמידים הבאים ממשפחות בעלות אמצעים יכולים להתגבר על קושי זה בעזרת מורים פרטיים ואף על ידי למידה בבתי ספר פרטיים בהם יש יחס אישי גבוה יותר כלפי התלמידים, אך מצב זה לא אפשרי למרבית התלמידים הלומדים במערכת החינוך הציבורית. לדברי שניר, גישה זו של בתי ספר היום עומדת בדעתה של חנה ארנדט כפי שהיא מביאה במאמרה "המשבר בחינוך" (2008). לפיה שניר מסביר: "תפקידו של המורה הוא לערוך לילדים היכרות עם העולם, וסמכותו אינה נובעת מיכולתו להעניש ואף לא מן הידע עצמו, אלא מן האחריות שהוא נוטל על עצמו בכך שהוא מייצג את העולם בלי משוא פנים, גם אם הוא מסתייג ממנו" (עמוד 10, פסקה 2), אך בפועל, מקצועות הלימוד הנלמדים בבתי הספר ממוקדים לעשייה מקצועית בתחומים הריאליים ואינם רלוונטיים לתלמידים הרבים אשר יעסקו בתחומים אחרים בהמשך חייהם הבוגרים.

# data[].attributes.headline
פגישת החינוך כפגישת אוהבים

# data[].attributes.subject
פגישת החינוך כפגישת אוהבים

# data[].attributes.body
מקריאת המאמר "חינוך והתחנכות כפעילות ארוטית" מאת גבריאל בוקובזה (2010), עולה בי השאלה - מהו תפקיד המורה? כאשר אני חושבת על עצמי כמי שתהיה מורה בעתיד אני שואלת את עצמי, מה אני יכולה להביא לתלמיד כדי לשנות את עולמו לטובה? נדמה שמאמר זה בא לענות על שאלה זו בדיוק. במאמר, אין הוראות מפורטות לדרכי הפעולה של המורה, אלא, בוקובזה מציע דרך חדשה להתבוננות על תפקיד המורה, על דרכי הפעולה האפשריים וכיצד קשר מוצלח בין מורה ותלמיד יכול להיראות. תחילה, בוקובזה מציע לראות בתפקיד המורה כמי שמעורר את תודעת התלמיד לדבר מה שלא ידע קודם לכן או שלא היה מודע אליו. אך לא די בכך שהמורה מעביר ידע בתקווה שהמידע יקלט אצל התלמיד, אלא, גם לתלמיד יש תפקיד חשוב בתהליך הלמידה, והוא, להיות מוכן לעוררות זו, לקבל אותה בברכה ולצפות לה. אני חושבת שכאשר יש הסכמה משותפת של שני הצדדים על התפקיד זה של כל אחד, הפוטנציאל ללמד וללמוד בהנאה גדל משמעותית. בוקובזה ממשיך וטוען כי הלמידה מיסודה היא תהליך ארוטי, מכיוון שעל המורה להשתוקק ללמד ועל התלמיד להשתוקק ללמוד. תהליך זה מבקש אם כך מערכת יחסים אינטימית, כזו המאפשרת מעורבות גדולה יותר של התלמיד. בוקבוזה טוען כי מערכת יחסים שכזו יכולה להתפתח רק במרחב מוגן - פיזי או מצב תודעתי, שבו המורה מלמד את התלמיד דרך פעולותיו והכוונתו לא לפחד מהלמידה ומהגילויים שבאים בעקבותיה. דבריו של בוקובזה מרגישים לי נכונים ומדויקים, אך לא רק עבור מערכת יחסים בין מורה ותלמיד, אלא למערכות יחסים בכלל. בוקובזה מתאר מצב שבו ישנה אהבה הדדית בין אנשים, אהבה שאינה תלויה באדם עצמו, אלא בהיותו אדם. אהבה זו מזמנת סבלנות וסובלנות, כבוד ורגישות. אם כך, הייתי רוצה להציע שהמאמר של בוקובזה מבקש לתאר לא רק את המערכת היחסים הטובה שבין מורה לתלמיד, אלא את המערכת היחסים הטובה שבין אדם למשנהו.  

# data[].attributes.headline
"מי בכלל צריך חינוך לאמנות?"

# data[].attributes.subject
"מי בכלל צריך חינוך לאמנות?"

# data[].attributes.body
מבין הגישות השונות לחינוך לאמנות שמציגה נורית כהן עברון במאמרה "מי בכלל צריך חינוך לאמנות" (2012), אני רואה בחינוך לאמנות ככלי לביטוי עצמי יצירתי סיבה טובה לעסוק בתחום זה וללמד אותו. אומרים שהבריאות הנפשית של החברה המודרנית נמצאת בשפל חסר תקדים. אנחנו מרגישים יותר בודדים ומדוכאים מאי פעם. עבורי, תחושות אלו עולות כאשר אני מרגישה שאני "לא מוצאת את מקומי" בעולם הזה, עולם שעבר מהפכה דיגיטלית חסרת תקדים רק בעשורים האחרונים. אותה מהפכה דיגיטלית, אני מרגישה, מנשלת אותנו מן האנושיות שלנו - מרבית התקשורת הבינאישית נעשית בכתב (דרך הודעות בטלפון) או "אונליין" והביטוי העצמי שלנו לעיתים מצטמצם לאימוג'י (Emoji) או מם (Meme). אני רואה בחינוך לאמנות כביטוי עצמי כמקום מפלט (או יותר נכון, חזרה לחוף מבטחים). מקום שבו התלמיד יכול להשתהות מול דימוי שמעורר בו מחשבה, מקום שבו אפשר להעלות בדרכים רבות ומגוונות מחשבה או רגש. מקום שבו אין מגבלת מילים או זמן. הפרקטיקות החומריות של עיסוק באמנות הם בעיני תרופה לעולם הדיגיטלי שמקיף אותנו. במקום לחיות מול מסך (או, נכון להיום ב"עידן הזום" לחיות "בתוך מסך") אפשר לחיות בתוך חומר ממשי - בין אם זה דף חלק, קנווס, צבעים או עפרונות. התהליך שמתרחש כאשר אנחנו יוצרים אמנות בזמן אמת דומה בעיני לשיחה מאוד טובה עם אדם אחר. לעיתים היצירה היא פעולה משותפת עם אנשים נוספים ולעיתים התהליך הוא אישי אך משמעותי. בנוסף, העיסוק באמנות יכול להיות מקום של משחק והנאה, מקום חסר תכלית, מקום שהוא אנטי לשאלה "מה תרצה לעשות כשתהיה גדול?" אלא, היא מסמלת את הכאן ועכשיו, את החיבור לרגש הפנימי, ובכך תורמת להבנה טובה יותר של עצמנו ושל הסובבים אותנו.