# data[].attributes.headline
15.04 Дієслово

# data[].attributes.subject
15.04 Дієслово

# data[].attributes.body
Виконати впр. 413, вивчити параграф 46
Посилання на тест для тих, хто не пройшов: https://naurok.com.ua/test/join?gamecode=3414291
Виконати до 20.00 16.04.

# data[].attributes.headline
Пробне ЗНО 2021р.

# data[].attributes.subject
Пробне ЗНО 2021р.

# data[].attributes.headline
П. Тичина ЗНО

# data[].attributes.subject
П. Тичина ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.title
Павло Григорович Тичина

# data[].attributes.attachment_link.description
Класифікація жанрів української народної словесності

# data[].attributes.headline
13.04 Дієслово

# data[].attributes.subject
13.04 Дієслово

# data[].attributes.body
Переглянути відео
https://www.youtube.com/watch?v=PNDUlF88xDQ
https://navsi200.com/videos/nakazovyi/
Виконати тестові зівдання (спочатку обов'язково переглянути відео) до 20.00 13.04 за посиланням
https://naurok.com.ua/test/join?gamecode=4150626

# data[].attributes.headline
12.04 Дієслово . Переглянути відео 

# data[].attributes.subject
12.04 Дієслово . Переглянути відео 

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=EKAa37wLx_E

Опрацювати розділ 10 за посиланням нижче, параграф 46 ( стор. 243-246), потім виконати впр. 402

# data[].attributes.attachment_link.description
Рід відмінюваних іменників із нульовим закінченням

# data[].attributes.headline
Для повторення найскладніших правил!!!

# data[].attributes.subject
Для повторення найскладніших правил!!!

# data[].attributes.body
Числівник - розділ 9,10

# data[].attributes.attachment_link.description
Стилі сучасної української літературної мови

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=QGQRjUp814k

https://www.youtube.com/watch?v=JlpW7YISHVQ&feature=share&fbclid=IwAR2dyq5stgXUSYlnvspFrIdtuRqoj2C8_8LyFIntFIqlaV5XuGjILMf7vrQ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ЗНО_на_відмінно з Вірою Капустіною

# data[].attributes.attachment_link.title
Як успішно виконувати тести з української мови  в новому форматі на  ЗНО-2021 ?

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Українка. Онлайн-курс з підготовки до ЗНО "Лайфхаки з української літератури"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
MAMABOOK - найкращий український сайт для батьків

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Знати класичні художні твори - обов'язок кожного. Як часто ви гортаєте томик "Кобзаря" чи перечитуєте роман "Хіба ревуть воли, як ясла повні"?

Наш сайт Mamabook підготував черговий онлайн-тест з української літератури. Всі твори, представлені у запитаннях, відповідають програмі ЗНО. Та влаштувати самоперевірку корисно не лише школярам-випускникам, але й дорослим свідомим українцям.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тест ЗНО: з яких українських творів ці персонажі

# data[].attributes.attachment_link.description
Знати класичні художні твори - обов'язок кожного. Як часто ви гортаєте томик "Кобзаря" чи перечитуєте роман "Хіба ревуть воли, як ясла повні"? Наш сайт Mamabook підготував черговий онлайн-тест з української літератури. Всі твори, представлені у запитаннях, відповідають програмі ЗНО. Та влаштувати самоперевірку корисно не лише школярам-випускникам, але й дорослим свідомим українцям.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Створюйте кращі уроки швидше

# data[].attributes.attachment_link.title
Правопис пре-, при-, прі- . Автор Александров О.В.

# data[].attributes.attachment_link.description
Полювання на кротів - Кроти з'являються по одному, вдаряйте лише правильних для того, щоб перемогти.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ліна з України

# data[].attributes.attachment_link.title
Дистанційний захід 22.01.2021 Соборність України. НУШ. Класна година онлайн. Презентація безкоштовно

# data[].attributes.headline
Тести онлайн

# data[].attributes.subject
Тести онлайн

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
сайт ЗНО.Освіта.UA

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська мова та література

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗНО онлайн 2020 року з української мови та літератури - пробний тест

# data[].attributes.attachment_link.description
Тестування ЗНО онлайн з української мови та літератури. Тест 2020 року. Пройти тест зовнішнього незалежного оцінювання онлайн з української мови та літератури за 2020 рік. Пробне ЗНО з української мови та літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Published on

Презентація до показового уроку

1. 1. Історія написання драми "Украдене щастя". Сценічне народження п'єси

2. 2. Особливість сюжету та конфлікт твору.

3. 3. Зміст драми "Украдене щастя" нескладний. Скупі й жорстокі брати, щоб не дати Анні посагу за допомогою війта віддали її коханого, Михайла Гурмана в солдати. Потім вони підробили листа, ніби Михайло загинув на війні, і силою видали Анну заміж за бідного чоловіка з далекого села - Миколу Задорожного. Після повернення з цісарської армії Михайло стає жандармом, випадково зустрічається з Анною. Вона намагається повернути своє украдене щастя. Микола боронячи своє родинне щастя, у пориві гніву й обурення, убиває Гурмана. Убивство Миколою Михайла є розв'язкою.

4. 4. У центрі п'єси - тема людського щастя. Украдене щастя виростає в своєрідний художній образ, який є провідником, наскрізним. Події розгортаються навколо 3-ьох центральних персонажів: Анни, Миколи, Михайла. Тому 3 сюжетні лінії. паралельних сюжетних ліній немає. У центрі сюжету - Анна - жінка.

5. 5. Характер конфлікту: гострий соціально-психологічний конфлікт. Конфлікт розгортається динамічно. Конфлікт закінчується смертю героя - Михайла.

6. 6. Жанр п'єси "Украдене щастя".

7. 7. Жанр (від фр. genre - "манера, різновид") у мистецтвознавстві - рід твору, що характеризується сукупністю формальних і змістовних особливостей. Драма (грец. drama - дія) - п'єса соціального, історичного чи побутового характеру з гострим конфліктом, який розвивається в постійній напрузі. Герої - переважно звичайні люди. Автор прагне розкрити їх психологію, дослідити еволюцію характерів, мотивацію вчинків і дій.

8. 8. Жанр твору: Драма побутова мелодрама Соціально- Психологічна

9. 9. Психологічні колізії, внутрішнє життя героїв, їх душевні переживання усвідомлюються через складну суспільну опосередкованість, розкриваються через категорії соціального характеру, набувають високого гуманістичного звучання. Жанр драми - вимагає від драматурга високої професійної майстерності. Так, "Украдене щастя" - це найдовершеніша драма І.Франка. Це п'ятиактна п'єса з сільського життя. "Я мало знаю у світі творів, написаних з такою простотою й правдивістю, як "Украдене щастя", - зазначав М.Т.Рильський.

10. 10. Тема, ідея та проблематика твору.

11. 11. Тема: змалювання трагедії особистого життя трьох головних персонажів, у яких украдено щастя. Ідея: захист загальнолюдських цінностей, відкриття глибин людського духу простої жінки, осудження антигуманного світу з його соціальною нерівністю, нівелюванням духовності особи і ламанням її долі.

12. 12. Проблематика твору: 1. Моральний вибір; 2. Щастя й кохання; 3. Вірність і зрада; 4. Гріх і честь; 5. Жінка в суспільстві.

13. 13. Світова оцінка драми І. Франка "Украдене щастя"

14. 14. Літературна вікторина. "Хто це?" 1. "У жандармах служить уже три роки" 2. "Роботу покинув, господарство занедбав..." 3. "Я був чесний парубок, може, троха, загорячий, запалкий" 4. "Я втопаний в болото, обдертий з чести... Зруйнований, зарізаний" 5. "Я тепер спокійна, нічого не бояся, ні про що не думаю, нічого не знаю, тілько тебе одного"

15. 15. Поняття щастя в устах героїв. Михайло: "Щастя ніколи довго не триває. Щастя все - день, година, одна хвилина", "Ся любов була моїм одиноким, найдорожчим скарбом, вона могла би була з мене зробити доброго, порядного чоловіка. А ти, Миколо, до спілки з тими нелюдами вкрав мені те одиноке щастя" Запитання: · Ви погоджуєтеся із цими словами? · Хто в кого вкрав щастя: Анна в Миколи? Микола в Анни? Михайло в Миколи? · Хто ж той злодій, що украв щастя і в Миколи, і в Михайла, і в Анни? · Чи обікрали й самі себе Анна, Михайло, Микола? · Чому така назва драми?

16. 16. Займи позицію: · Яким ви уявляєте життя Анни після смерті Михайла? Чи сприймає вона слова Миколи у фіналі п'єси. Чи зможуть вони її розважити? ("Анно, вспокойся, хіба ти не маєш для чого жити?")

17. 17. А тепер спробуємо стати цензорами, обвинувачами чи обвинуваченими. Уявімо себе на місці Миколи, Михайла та Анни. Кожен з вас, перевтілюючись у свого героя, має відповісти на запитання: · Хто (чи що) є виною у трагедії, яка склалася? · Хто з героїв найбільше обікрадений? · Чи був хтось із них цензором самому собі? · Чи був хтось із них обвинувачем і кому? · Чи можна украсти щастя?

18. 18. · Чого навчила нас драма "Украдене щастя"? · Чи змінюється з часом ставлення людей до кохання і коханих? · Які цінності в коханні важливі для вас? · Чи взагалі можливе щастя без страждання? · Над чим автор спонукає задуматись?

19. 19. Поясніть слова: "Мудра жінка будує свій дім, а безумна своєю рукою руйнує його" * Яка, згідно з цією думкою, Анна?

20. 20. Моделювання ситуації * Юнак іде на службу до війська, дівчина закохалася в іншого. Ваші дії. Яке рішення приймете?

21. 21. Пам'ятаймо, що хоча великою мірою на наше життя впливають обставини, які не залежать від нас, ми можемо творити своє щастя. Потрібно лише цінувати кожну щасливу мить: Прокинутися вранці і всміхнутися, Всміхнутися до світу й до людей. Ні перед ким в покорі не зігнутись, Горіти працею від здійснених ідей. Шукати щастя у своїй роботі, Красі радіти знов і знов, І не відкласти на колись, на потім Ні доброту, ні чесність, ні любов Збагнути серцем - кожна мить єдина. Неповторимі тиша й круговерть І зрозуміти, що твоя родина - Найкраще, найможливіше з безсмерть. І хоч буває непроглядно гірко, Не опустись до вовчого виття. О щастя - ти є піднебесна зірка, Ти - кожна мить прожитого життя.

22. 22. Домашня робота * Твір-мініатюра "Чи можливий інший кінець у розв'язці конфлікту між героями драми "Украдене щастя" або "Чи може крадене щастя бути справжнім?" * Прочитати твір І. Я. Франка "Перехресні стежки"

23. 23. Дякую за співпрацю, чуйність, доброту. Щасти вам!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Лариса Солов'ян

# data[].attributes.attachment_link.description
Published on Презентація до показового уроку 1. Історія написання драми "Украдене щастя". Сценічне народження п'єси 2. Особливість сюжету та конфлікт твору. 3. Зміст драми "Украдене щастя" нескладний. Скупі й жорстокі брати, щоб не дати Анні посагу за допомогою війта віддали її коханого, Михайла Гурмана в солдати.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ольга Коваленко

# data[].attributes.attachment_link.title
Зміни приголосних перед -ськ(ий)

# data[].attributes.attachment_link.description
Віднесіть наведені приклади до відповідної орфограми

# data[].attributes.attachment_link.title
Обличчя української історії. Іван Франко

# data[].attributes.headline
Зміни в правописі складних слів

# data[].attributes.subject
Зміни в правописі складних слів

# data[].attributes.attachment_link.title
Зміни в правописі складних слів

# data[].attributes.headline
Екранізація п'єси "Мартин Боруля"

# data[].attributes.subject
Екранізація п'єси "Мартин Боруля"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська фільмотека

# data[].attributes.attachment_link.title
Мартин Боруля, 1953р, 10 клас

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Марина Юрьевна

# data[].attributes.attachment_link.title
''Хазяїн''. Іван Карпенко-Карий

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Створюйте кращі уроки швидше

# data[].attributes.attachment_link.title
Спрощення. Автор Александров О.В.

# data[].attributes.attachment_link.description
Полювання на кротів - Кроти з'являються по одному, вдаряйте лише правильних для того, щоб перемогти.

# data[].attributes.headline
Читаємо п'єсу "Хазяїн"

# data[].attributes.subject
Читаємо п'єсу "Хазяїн"

# data[].attributes.attachment_link.title
Хазяїн — Іван Карпенко-Карий, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Хазяїн” (автор: Карпенко-Карий Іван); Читати повністю українською онлайн книгу в Бібліотеці української літератури Укрліб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Оксана Кравець

# data[].attributes.attachment_link.title
Творчість Карпенка Карого

# data[].attributes.headline
Основні випадки чергування у-в, і-й, з-із-зі. Спрощення:

# data[].attributes.subject
Основні випадки чергування у-в, і-й, з-із-зі. Спрощення:

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=0rHr1bYG99k
https://www.youtube.com/watch?v=L99BPkFKHq4

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська мова (інтерактивні вправи)

# data[].attributes.attachment_link.description
ФОНЕТИКА ТА ОРФОГРАФІЯ Фонетика. Баланс букв і звуків Фонетика. Відповідність звуків і букв Позиційні чергування у та в Алфаві т Алфавіт...

# data[].attributes.headline
Аналіз роману "Хіба ревуть воли, як ясла повні?"

# data[].attributes.subject
Аналіз роману "Хіба ревуть воли, як ясла повні?"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Хіба ревуть воли, як ясла повні?" Панаса Мирного та Івана Білик - твір складний як з точки зору сюжетної лінії і композиції, так і з точки зору проблематики. Осилити цей роман вам допоможе наша структурована стаття про нього - тут і загальний аналіз твору, і характеристика персонажів, і скорочений переказ!

Автори

Панас Мирний (літературний псевдонім Панаса Яковича Рудченка) - український письменник великого епічного таланту, драматург. Його названо корифеєм української прози.

Іван Білик (літературний псевдонім Івана Яковича Рудченка) - український фольклорист, письменник, літературний критик, рідний брат Панаса Мирного.

Жанр

Соціально-психологічний роман - роман, у якому суспільно значущі події і соціальні процеси передаються шляхом розкриття психології героїв, їх думок, прагнень і переживань.

Основні риси жанру соціально-психологічного роману:

зображення людини в складних формах життєвого процесу;

багатоплановість сюжету;

охоплення долі цілого ряду дійових осіб;

великий обсяг.

Історія написання

Роман написано братами Панасом Мирним та Іваном Біликом.

Роботу над твором завершено в 1875 р., а надруковано вперше в 1880 р. в Женеві.

При перевиданні твору в Україні (1905) автори змушені були дати йому назву "Пропаща сила", але пізніше його було видано під первісним заголовком.

В основу роману лягла почута письменником від візника розповідь про реальну особу - полтавського розбійника Василя Гнидку. Під враженнями від цієї розповіді письменник написав нарис "Подоріжжя од Полтави до Гадячого".

Пізніше почута історія лягла в основу повісті "Чіпка". Іван Білик (Рудченко), брат Панаса Мирного, розкритикував повість за її схематизм і порекомендував поглибити соціальне тло твору. У результаті брати спільно почали працювати над удосконаленням твору, завдяки чому з'явився багатоплановий роман, який у першій редакції мав назву "Пропаща сила". Остаточною назвою роману стали слова з Біблії "Хіба ревуть воли, як ясла повні?" (Книга Йова, 6: 5).

Тема роману

Тема роману - зображення життя та боротьби українського селянства проти соціального гноблення, зокрема кріпосництва та його залишків, напередодні і під час реформи 1861 р.

Ідея твору

Головна ідея твору криється в його алегоричній назві: воли - символічний образ уярмленого селянства - не ревли б, якби було що їсти й пити.

Автори намагалися показати соціальні умови життя селянства і мотивувати поведінку героїв, розкрити, що ж саме штовхало селян на "слизьку дорогу", калічило їх душі, нівечило мораль, спричинило трагедію.

Композиція роману

Роман "Хіба ревуть воли..." складається з чотирьох частин, кожна з яких поділяється на дрібніші розділи.

I частина розповідає про дитинство та юність Чіпки.

II частина присвячена сторічній історії села Піски.

III частина знайомить зі складною долею селянина-бунтаря.

IV частина завершує трагедію Чіпки Варениченка.

Проблематика твору

народна мораль; батьки і діти; добро і зло;

земля й достаток; кріпацька неволя;

"пропаща сила";

жінка в сім'ї; любов і сімейне щастя.

Персонажі
Головні:

Чіпка Варениченко;

Мотря Жуківна (Чіпчина мати);

Максим Ґудзь;

Явдоха (дружина Максима);

Галя Ґудзь (дочка Максима, дружина Чіпки);

Грицько Чупруненко (товариш Чіпки);

Христя (дружина Грицька).

Другорядні: Іван Вареник (Чіпчин батько), баба Оришка, Василь Порох, пани Польські, Лушня, Матня, Пацюк, Чижик.

Чіпка Варениченко

З Чіпкою читач знайомиться вже на перших сторінках твору. Це широкоплечий двадцятирічний парубок, з гострими карими очима, довгообразим лицем, одягнений у білу вишивану сорочку та просту свиту, накинуту наопашки. На голові в нього висока шапка.

Та зображення не обмежується зовнішніми ознаками: автори підкреслюють також риси, що розкривають соціальний стан персонажа і якості характеру:
"Не багатого роду! - казала проста свита"
"Таких парубків часто й густо можна зустріти по наших хуторах та селах. Одно тільки в нього неабияке - дуже палкий погляд, бистрий, як блискавка. Ним світилася якась незвичайна сміливість і духовна міць, разом з якоюсь хижою тугою..."

Син зневаженої селянки-біднячки, Чіпка зростав у злиднях, в атмосфері недоброзичливості й ворожості. Він гостро переживав соціальну несправедливість. У житті йому зустрічалося небагато хороших людей: баба Оришка, дід Улас, Галя.

Найчастіше малого Чіпку ображали: батько покинув, мати лаяла й била, зриваючи злість за своє невдале заміжжя, тяжку працю та злидні. Доля не зглянулась і в подальші роки: землю відібрали, вигнали з земства. Прагнення помсти з'явилось у Чіпки ще в дитинстві. Проте особливо дошкульно вразило Чіпку те, що за право працювати на своїй землі чиновник з цинічною відвертістю вимагає у селянина хабара.

Саме в цю мить Чіпка втратив не лише ниву, а й віру в справедливість. У його серці знову закипіла ненависть, але, на жаль, не тільки до гнобителів та їх прислужників, а й до всіх людей. Це той психологічний момент, який проливає світло на його подальшу долю, пробуджує сліпе бунтарство зневаженої, обікраденої людини.

Своє горе, чорну безнадію Чіпка починає топити в чарці. Та й компанія для цього швидко знайшлась: Лушня, Пацюк, Матня. А від пиятики вже прямий крок до грабунку.

В романі глибоко вмотивовуються злочинні дії парубка. Болі змученої душі, кричуща соціальна несправедливість - ось що штовхнуло вчорашнього хлібороба, щасливого своєю працею, на шлях грабіжництва. Чіпка вважає ці вчинки відбиранням свого ж добра, привласненого багатшими і сильнішими.

Чіпці Варенику не вистачило сили волі протистояти руйнуванню свого життя. Він зрозумів, що гріховний шлях легший. Під впливом лихого "товариства" Чіпка опустився на саме дно життя.

Проте добро в його натурі на якийсь час перемогло. Він соромився свого давнього безпуття. А коли пішли розмови про земство, про вибори гласних, Чіпка закликає громаду захищати свої інтереси.

Останнім поштовхом, що зіпхнув правдошукача на стежку сліпої помсти, став наказ губернатора про виведення Чіпки з управи "по неблагонадежности". Грабунки, вбивства зводять нанівець його протест. Кров невинних людей страшним тавром заплямовує Чіпку. Із правдошукача він перетворився на страшного злочинця, коли очолив банду, убив сторожа, вирізав мирну сім'ю хуторян.

Баба Оришка

Баба Оришка (бабуся Чіпки) - найтепліший Чіпчин спогад про дитинство. Вона була дитині єдиним порадником, добрим янголом і вихователем. Поки мати наймитувала, баба Оришка і доглядала хлопчика, і знайомила з навколишнім світом, і звеселяла онука казками.

Мотря

Мотря - мама Чіпки.

Чоловік Мотрі виявився "двужоном", і, коли покинув її вагітною та вернувся до першої жінки, Мотрю підняло на глум усе село. Вона й сама не знала, хто вона: чи заміжня покритка, чи невінчана вдова. Але згодом люди втомилися обговорювати Мотрю, і вона почала плекати щиру надію на сина.

Коли Чіпка невсипущо дбав про господарство, розумом своїм і золотими роботящими руками множив його, Мотря несказанно раділа. Але материне щастя було примарним і нетривким, і Мотрі судилося зазнати багатьох страждань через свого гарячого і швидкого на розправу сина.

Коли ж сина черговий раз у пошуках "правди" заводило на лихі манівці, коли він топив свою тугу в горілці або розбишакував, вона проклинала його зі всім шалом незбагненного материнського серця. Доживаючи віку біля сина-розбійника, вона благала собі смерті. Після того як Чіпка вирізав цілу сім'ю хуторянина Хоменка, материнська любов не витримала такого випробування, і Мотря сама пішла у волость видати владі сина-душогуба.

Максим Ґудзь

Це ще один яскравий тип трагічної особистості, "пропащої сили". У дитинстві та юності мав лицарські задатки, прагнув волі, свободи, і, якби не було зруйновано Запорозьку Січ, міг би стати в ній чи не першим.

Привабливо, із симпатією письменник змальовує Максима в молодості:

"Високого зросту, станкий, бравий, широкоплечий, як із заліза збитий, а до того ще меткий, як заєць, співун-реготун... Хороший з лиця - повновидий, рум'янець на всю щоку, з чорними веселими очима, з чорним лискучим усом, - він був перший красень на селі".

Але замість сили і відваги в його серці оселилося зло: у бійці Максим міг скалічити товариша, пустив покритками кількох дівчат, а згодом почав красти і пиячити, аж доки не став отаманом банди.

Безумовно, негативний відбиток наклало на його вдачу перебування в москалях. Максим страждав від безглуздої служби-муштри. Горілка, до якої Максим звик, вимагала грошей, і він не соромився грабувати людей, оббирати солдатів. Всякими неправдами Максим збагачувався, доки через тридцять років не повернувся до села з грошима та "заслугами", з жінкою та донькою. В Пісках він звив злодійське гніздо, став ватажком зграї злочинців, до складу якої увійшов згодом і Чіпка.

Так вольова, порядна людина перетворилась на вбивцю. Морально зіпсований солдатчиною, Максим жив єдиною пристрастю - жагою збагачення. Про людську подобу нагадувала лише любов Максима до доньки.

Явдоха

Явдоха - дружина Максима Ґудзя. Явдоха - це дитя соціального дна, злодійка-багачка. Ще напівдитиною призвичаїлася вона до крадіжок, а потім і до торгівлі власним тілом, стала армійською повією: "Знаючи красі своїй ціну, вона торгувала нею, як жид крамом, не пропускаючи випадку зірвати найбільше, а то й підголити".

Одружившись із розбійником Максимом, перетворилася на сільську багачку. Явдоха зневажає чесних трудівників, а цінує понад усе прибуток та легку наживу. А те, яким шляхом здобуте багатство, для неї не має жодного значення.

Галя Ґудзь

Галя Ґудзь - кохана й дружина Чіпки, дочка Максима. Описуючи її першу зустріч з Чіпкою, автор не шкодує яскравих і приємних фарб для змалювання цієї доброї, вродливої дівчини:

"Низенька, чорнява, заквітчана польовими квітками, вона й трохи не схожа була на селянок, часто запечених сонцем, високих, іноді дуже неповоротких дівчат. Маленька, кругленька, швидка й жвава, одягнена в зелене убрання, між високим зеленим житом, - вона здавалася русалкою. Парубок сперше... чи й не прийняв її за ту польову царівну..."

"Розбишацька дочка", Галя, ставши дружиною Чіпки, теж зробила вибір між добром і злом. Єдина дитина колишнього москаля Максима, вона від самого народження зростала в достатку. Але невідомо де почерпнуте благородство змусило її соромитися цього достатку й ненавидіти багатство, надбане грабунком. Вона засуджувала батьків, не могла носити краденого одягу, жити в награбованому добрі.

Силою своєї любові вона намагалась вирвати чоловіка з розбійницького кола, але виявилася надто слабкою проти сил зла. У цьому образі втілено народне прагнення до чесного трудового життя, до краси і сердечності, ніжності та вірності.

Панас Мирний симпатизує Галі, підкреслюючи як її зовнішню красу ( "...біле, рум'яне личко, очі оксамитові, чорні"), так і красу внутрішню, що гармонує з мовою героїні, яка "щебече, як ластівочка".

Видовище страшної розправи, яку влаштував Чіпка над безневинними людьми, мотивуючи це боротьбою за "людську рівність", остаточно зламало молоду жінку. Побачивши маленьку Хоменкову дочку в закривавленій сорочечці, Галя не змогла пережити таке болісне прозріння і повісилась. Самогубство стало їй порятунком від неслави і водночас протестом проти страшного злочину, який вчинили Чіпка та його
товариші.

Грицько Чупруненко

Грицько Чупруненко - товариш Чіпки з дитячих літ. За походженням він, як і Чіпка, - селянин, бідняк, теж зазнав злиднів. Грицько - найближчий приятель дитячих літ Чіпки - обирає інший життєвий шлях. Він, такий самий сирота й бідняк, як Чіпка, зумів заробити грошей, купити землю й чесно господарювати на ній. Життєвим ідеалом Грицька стає "хата тепла, жінка-любка та мала дитина".

Невдачі, бідування, злидні породили у хазяйновитого парубка егоїзм, байдужість до долі інших, корисливість: "Купивши грунт, почув себе Грицько зараз іншим, немов на аршин виріс... Грицько тепер зовсім іншими очима дивився на людей: до багачів горнувся, а на голоту дивився згорда".

Навіть приятелювання з Чіпкою Грицько намагався використати для власного збагачення. Неприховане злорадство щодо Чіпки, зневага до свого товариша - такі риси Грицька.

Христя

Христя - дружина Грицька. Христя - весела, турботлива та розумна дівчина. Щоденні турботи, важкі будні надривають її сили, та тільки не добре серце.

Після сирітського дитинства їй трапилася близька за духом людина. Христя з Грицьком створили сім'ю та власною працею заробили добробут. Але й тоді Христине життя не стало безжурним і радісним: вона не бачить в сім'ї гармонії, а у світі - справедливості.

Тому й не полишають жінку роздуми про Чіпчину трагедію, тому й мучить її байдужість Грицька до чужого горя. Адже, на відміну від чоловіка,
вона чуйна до людського горя, переймається стражданнями інших людей. Так, Христю бентежать слова Чіпки про бідняцьку долю - після них вона різко змінюється, та чоловікової підтримки не відчуває.

Вона підтримує читача в його можливих симпатіях до Чіпки, бачить у ньому не волоцюгу, що завдає всім лиха, а добру людину: "У Чіпки й серце добріше, й душа чистіша".

Другорядні персонажі

Чижик - секретар суду, що лише за хабарі згоден "полагодити будь-яку справу". Саме відмова Чижика справедливо розглянути скаргу Чіпки на відбирання землі стала однією з причин трагедії Чіпки.

Василь Порох - п'яниця, що ненавидів панів і добре вмів писати скарги до суду й допоміг Чіпці написати скаргу, коли в того відібрали землю.

Матня, Пацюк, Лушня - "товариші" Чіпки по розбійництву. Дуже негативні персонажі. З малих років звикли до грабіжництва, ледарства. П'яниці та негідники. Затягують Чіпку в своє лихе товариство, приваблюють його спокусами "легкого", проте злочинного життя. У важкі хвилини (зокрема, коли Чіпку покарали за бунти проти панської сваволі) зраджують його, тікаючи. Це не справжні друзі, а лише знайомі, які паразитують за допомогою Чіпки.

"Лушня був широкоплечий панище, високий, бравий, з хорошим панським личком, з чорними гарними вусами, з карими веселими очима", дуже балакучий.

"Пацюк собі худощавий, низький, мишастий - справжній пацюк, такий і прудкий, говіркий, співучий - на селі перший співака".

"Матня одрізнявся од усього товариства... неповороткий, неохайний. Голова величезна, обличчя татарське, кругле, як гарбуз, ноги короткі та товсті, як стовпці. Не любив він ні балакати, ні співати, а любив на світі одну тільки горілку, дудлив її, як воду..."

Частина перша

[І "Польова царівна"] Було це одного чудового весняного дня. Приязно гріло ясне сонечко, співав жайворонок, сюрчали коники. Хотілося жити й любити.

До свого поля йшов парубок років двадцяти, що вирізнявся не одягом, не вродою, а "палким поглядом темних очей, в якому відчувалася духовна міць і хижа туга разом" (Чіпка Варениченко). Парубкові здавалося, що його нива, в котру він уклав стільки праці, - найзеленіша, найкраща.

Раптом почув чудову пісню, що її співала незнайома дівчина - "низенька, чорнява, метка і жвава, в зеленому вбранні й заквітчана, як русалка" ( Галя Ґудзь).

Вони перемовилися кількома словами, й дівчина втекла. Хлопець повернувся додому, до старенької, але чепурної хати. Упадали у вічі не достатки, а тяжка праця господарів. У Чіпки не спадала з думки незнайомка, котру й мати його не знала.

[II "Двожон"] У другій главі розповідається історія батька Чіпки. Років за двадцять до скасування кріпацтва в село Піски прийшов невідомий чоловік середніх літ, назвався небожем (племінником) місцевого жителя й став називатися козаком Остапом Макаровичем Хрущем. Через рік купив хатку на краю села, одружився з бідною дівчиною Мотрею. Жили тихо, мирно, багато працювали.

Та набридло таке життя Остапові, він покинув сім'ю й пішов на заробітки. Скоро з Дону прийшла звістка, що Хрущ насправді - Вареник, має дружину й трьох дітей, яких покинув.

Пішов поголос по селу, Мотрі нікуди не можна було сховатися від сорому. Остапа віддали в москалі, а Мотря народила від нього сина Нечипора (Чіпку).

[III "Дитячі літа"] Не судилося Мотрі щастя. Її та матір стали цуратися люди. Нужда несказанна, хоч день і ніч жінка працює у полі та вдома. Баба Оришка бавила онука, розказувала казки, відповідала на питання. А однолітки не приймали Чіпку до своїх ігор, дражнили "байстрюком".

Мати, змучена тяжкою роботою й нестатками, часто лаяла й била його, за це хлопець її не любив.

[IV "Жив-жив!"] Жив Чіпка без друзів до дванадцяти літ. І лихо та злість на всіх росли в його серці. Віддала мати хлопця в найми до багатія Бородая, а малий не послухав хазяїна, за що був побитий. Побіг палити господареві хлів, через те його вигнали.

На весну найняли Чіпку до діда Уласа пасти громадську отару. Там хлопець подружився зі своїм однолітком, сиротою Грицьком Чупруненком, полюбив діда. Підлітки пасли худобу й нищили горобенят, бо вони, мовляв, "із Христа Спасителя сміялися" (якась народна легенда). Одного разу на отару напав вовк, і Чіпка відігнав його та врятував ягнятко.

[V "Тайна-невтайна"] Робота в діда Уласа Чіпці подобалася. Заробив хліба, грошей. А тут ще трохи землі їм дісталося в спадщину від родича. Мотря повеселішала, аж помолодшала. Та трапилося горе - не стало баби Оришки, й Чіпка дуже плакав та переживав.

Дід Улас розказав Чіпці про його батька. Той ще малим нікого не слухав, нікому не корився. Пан часто бив його, тому хлопець утік на Дон, одружився там, завів діток. Але дуже скучав за рідною стороною, повернувся в Піски з чужим паспортом, одружився з Мотрею. Два роки прожив тут, потім повернувся назад, там його за двожонство арештували й віддали у солдати.

Чіпка замислився над долею батька й винуватив його лише в тому, що той не помстився панові.

[VI "Дізнався"] Прийшла зима. Селяни дізналися, що їм дали волю, але треба було відпрацювати ще два роки. Знявся крик, гомін. Чіпка хотів знову пасти череду, але громада йому відмовила, чим тяжко образила.

Став Чіпка працювати на своєму полі, купив овечок, корову, кобилу. Завелися гроші, й парубок придбав одяг, щоб не соромно у свято між люди показатися. Зустрів дівчину Галю, єдину дочку багатого хуторянина, й закохався.

[VII "Хазяїн"] Грицько (товариш Чіпки) ж пішов у чужі краї на заробітки, тяжко працював, спав на голій землі, їв на ходу. Склав грошенят, повернувся додому, купив нову хату, землю. Трохи загордився, посватався до дочки найбагатшого козака, але там такого зятя не хотіли. Поки роздумував, яку жінку брати, незчувся, як закохався в сусідню наймичку Христю - веселу, моторну й працьовиту дівчину. Одружилися вони, зажили тихим життям хліборобів. Народилися діти. Не чути в хаті ні лайки, ні сварки, і матері радили своїм дітям брати з них приклад: сироти, все заробили чесною працею. Отак треба на світі жити!

Частина друга

[VIII "Січовик"] У частині другій коротко розповідається історія села Піски (де жив Чіпка), на прикладі козацької родини Ґудзів. Читач повертається приблизно на два століття назад від подій першої частини.

Велике село Піски, а півтори сотні літ тут були переважно хутірці із землянками. Якось тут оселився січовик Мирін Ґудзь - немолодий, коренастий, з довгими вусами й оселедцем на голові.

Ходив на полювання, побачив у козака Зайця дочку Марину, закохався та й одружився з нею. З того часу став хліб ростити, а жінка - сина Івана колихати. Коли Івась підріс, став гратися у війну, про яку розказував батько; мати ж навертала його до мирного хліборобського життя.

Піщани були ще вільні, а кругом уже розляглася неволя, й сумно було козакові Мирону. Іван Ґудзь
одружився з козачкою Мотрею, народилися в них сини: Максим, Василь та Онисько.

Дід часто розказував Максимові грізні повісті про давні походи й удмухнув пал своєї душі в молодесеньку душу онука.

[IX "Піски в неволі"] Дісталося село Піски панові Польському, небагатому шляхтичеві, за якісь там заслуги перед царицею. Приїхав він із якимось жидком Лейбою, оголосив, що село тепер належить йому.

Піщани загули, тоді генерал підскочив до переднього і вдарив того з усієї сили у вухо й поїхав у Гетьманське (районний центр), розказав про "бунт". Наступного дня у Піски вступила рота москалів. Селяни полякалися й мовчали, коли генерал ходив по хатах і переписував "своє добро".

Мирін Ґудзь не сидів на місці, роздобув собі й дітям папери, що вони - вільні козаки. Так його сім'я і ще кілька розумніших залишилися вільними, а інші стали кріпаками. Генерал сказав, що люди житимуть, як і жили, тільки сплачуватимуть податок, який збиратиме Лейба. Жид приїхав із родиною та й почав шинкувати. Піски стали розростатися, а Лейба - багатіти.

[X "Пани Польські"] Минуло десять років. До піщан дійшла звістка, що генерал помер, а генеральша їде з синами жити в село. Побудували новий панський палац, і піщани вперше відчули кріпаччину - робили все задарма.

Приїхала генеральша й на людей навіть не глянула. На ранок наказано було знести всі хати, що загороджували вид з панських вікон. Щодня надходили накази, які потроху позбавляли людей волі. Піщани довго не піддавались, та, не подужавши генеральської сили, почали тікати. Ті, що залишилися, під панською нагайкою швидко стали перетворюватися на покірних волів.

Незабаром молодих паничів одвезли в науку, а приїхали старші дочки. Розпочалися бенкети, гуляння... Усіх треба нагодувати, напоїти. Стали селяни працювати на пана вже чотири дні на тиждень та зносити в двір курей, гусей, яйця.

[XI "Махамед"] Далі у романі докладно розповідається про життя ще одного головного персонажа - Максима Ґудзя (Максим - батько Галі, майбутньої дружини головного героя Чіпки Варениченка).

Максим Ґудзь, вихований дідом Мироном, ще з дитинства був "палкий, як порох, сміливий, як голодний вовк, усіх побивав, над усіма верховодив". Від нього чекали лише шкоди. Ставши парубком, зовсім збісився: постійно випивав, бив парубків, зваблював дівчат. Не вдалося
його ні приструнчити, ні одружити, тоді його віддали в москалі (тобто в армію).

[XII "У москалях"] Погнали рекрутів у Московщину. Дивувалися вони тамтешнім хатам - чорним, без вікон, людям у личаках та з бородами. Місто здивувало своїм багатством. Максим став заводієм і в казармі. Одне не подобалося - смердюче житло та поганий харч. Старші москалі стали брати його на "прокорм" - красти по селах. Начальство любило Максима за силу та кмітливість і зробило його унтер-офіцером.

[XIII "Максим - старшим"] Максим, як став старшим, одразу запишався. Потім йому це набридло, бо ні з ким було душу одвести, по-братерськи поговорити. Взявся вчитися грамоти, й те покинув. Під час угамування якихось заворушень відзначився, отримав орден і чин фельдфебеля.

Став про себе дбати, складати гроші. Одружився з Явдохою, яка з дитинства займалася крадіжками, гулянками. Безпутне життя витягло з них усі гроші. А тут народилася дочка Галя, й батьки закінчили з гулянками, стали складати гроші.

Максим відпускав своїх москалів на "прокормленіє" (грабувати селян) і брав з них гроші, а Явдоха перепродувала награбоване добро. У війні з турками Максим був легко поранений у руку, домовився із лікарем, і його відпустили зі служби.

Через тридцять років Максим Ґудзь повернувся у Піски, збудував дім на хуторі, як фортецю. Люди тільки дивувалися, звідки він гроші бере.

Частина третя

[XIV "Нема землі!"] У третій частині продовжується розповідь про Чіпку Варениченка.

Восени Чіпка позвозив додому хліб і лагодився його молотити. Аж приходить урядник та говорить, що прийшов із Дону якийсь чоловік і заявив, що Чіпчина земля належить йому.

Вражений парубок взяв у матері п'ять карбованців і пішов у Гетьманське (районний центр) відстоювати свою землю. Йому в помічники набився Василь Порох, який часто писав піщанам "прошенія" (скарги) в суд. Послав за горілкою. Вперше спробував горілки й Чіпка.

[XV "З легкої руки"] Коли Чіпка вранці прийшов до суду, секретар Чижик погодився владнати справу, якщо прохач дасть йому п'ятдесят карбованців.

Страшна несправедливість запалила серце парубка. Ішов додому, та потрапив у шинок. І почалася щоденна гульня.

[XVI "Товариство"] У шинку Чіпка побратався з Лушнею, Матнею та Пацюком, що виросли в неволі злодіями та розбишаками. Ті користувалися моментом й витягували з Чіпки все добро.

Мати й плакала, і лаяла, та не допомогло. Поскаржилася за порадою сусідів у волость. Чіпку посадили в тюрму. Повернувся він лихий на матір, схопив її нову свиту та й знову пішов у шинок. Мотря перейшла жити до старої баби.

Пропив Чіпка все господарство й навіть одежу. Залишився тільки недомолочений хліб. Лушня запропонував продати його шинкареві, але Чіпка згадав, як весною милувався своєю нивою, як жав улітку, як почував себе хазяїном, і не дозволив.

[XVII "Сповідь і покута"] Чіпка пішов до Грицька, щоб продати тому хліб. Його запросили до столу, пригостили, і в парубка ледь сльози з очей не полилися. Став сповідуватися перед щирими людьми, розказувати про своє життя. Грицько став докоряти товаришеві за матір. Чіпка умовив того брати хліб без грошей, щоб не пропити.

[XVIII-XIX "Перший ступінь". "Слизька дорога"] Мотря працювала в чужих людей і мучилася думками про Чіпку. А той зовсім "пустився берега". Усе пропив. І вирішили друзі обікрасти пана.

Пішли до панських комор, убили сторожа (це зробив Чіпка, він побив сторожа так, що той потім помер) та забрали пшеницю, а потім продали її шинкареві.

Запідозрили Чіпку та його компанію, посадили всіх у холодну (в'язницю). Але за браком доказів випустили. Після того знову почалися грабунки - голови, писаря та інших.

Люди лаяли Чіпку, та довести його провини не могли. Одна Христя (дружина Грицька) сумувала й жаліла Чіпку, вбачаючи в ньому борця за справедливість.

[XX "На волі"] Оголосили волю (звільнення селян від кріпацтва). Кріпаки кидали роботу і йшли в шинок "волю женити" (святкувати). Але треба було ще одробити два роки. Поширилося невдоволення. А тут надійшла гаряча пора - оранка, косовиця, жнива, молотіння, ніколи і вгору глянути. Одному Чіпці з товариством немає клопоту - п'ють, гуляють з краденого.

Настали святки. Кріпаки знову в шинок. І домовилися, що пан повинен їм заплатити за два роки. Зібралися й пішли до нього в Красногорку. Василь Семенович (пан) відмовився платити, назвав їх бунтівниками й поїхав уночі в Гетьманське.

Вранці в Пісках були москалі. Стали хапати й бити кріпаків. Чіпка побачив, як упав дід Улас. Заболіло, закипіло його серце. Кинувся допомагати старому, кликав і товаришів, але ті швидко втекли. Схопили москалі й Чіпку, довго били, викликавши ще більшу злість і на панів, і на своїх братчиків.

[XXI "Сон у руку"] Приснився Чіпці сон, як він сторожа душить, як руки його у крові, як Галя йому докоряє. Схопився парубок - і почув вогонь у всьому побитому тілі. Вийшов - кругом тиша. Ні з ким поділитися наболілим. Став молитися й плакати. А тут Лушня. Збрехав, що його теж нібито посадили москалі, тому товариші не прийшли Чіпці на допомогу. Чіпка сказав, що їм треба стати такими, як усі: кинути пити, гуляти, почати працювати. А вночі мститися панам за кривди.

[XXII "Наука не йде до бука"] Мотря почула, як Чіпка заступився за людей, як його побили, і теж була сердита на панів. Уранці син прийшов, перепросив її. Того ж вечора найнявся молотити, працював із завзяттям, що люди аж дивувалися.

Незабаром Мотря перебралася у свою хату, на нове господарство. Чіпка знову потоваришував із Грицьком, а Христя вподобала Мотрю, частенько приходила її розважити.

Частина четверта

[XXIII "Невзначай свої"] Була темна осіння ніч. Веселий Чіпка вийшов, свиснув - до нього стали сходитися товариші. Вирішили, що підуть "рибу ловити" до Гершка (тобто грабувати його). Перед світанком під'їхали повозки до хутора Максима Ґудзя.

Господарі вітали гостей, стали пригощати. До столу підійшла Галя й побачила Чіпку. Після вечері поділили вкрадені гроші й полягали спати. А Чіпці не спиться. Раптом вийшла Галя. Не стримався парубок, обняв дівчину, освідчився в коханні. Уранці Галя крадькома подарувала йому вишитий кисет.

[XXIV "Розбишацька дочка"] Цілий тиждень лив дощ, і Чіпка не міг вийти з двору. Мати заговорила з ним про невістку. Чіпка прийшов до Ґудзя й застав Галю саму, дуже сумну. Спитав, чи піде за нього заміж. Дівчина повеселішала й погодилася за умови, якщо він покине своє розбійницьке ремесло, бо вона вже не може бачити чужих речей у хаті, носити чужий одяг, її душить чуже намисто. Вона хоче щиро працювати й сміливо дивитися людям у вічі.

[ХХV-ХХVI. "Козак - не без щастя, дівка - не без долі"] Галю хотіли просватати за москаля Сидора, проте Чіпка заплатив відступного, дав Сидору могорич і намовив Грицька йти сватати за нього Ґудзеву дочку.

У суботу Чіпка заслав старостів до Максима, а в неділю були оглядини в парубка. Явдосі не сподобалася ні низенька тісна хата майбутнього зятя, ні його мати.

Зіграли пишне весілля. Галя привезла великий посаг, прикрасила хату вишиваними рушниками, розмалювала піч. Свекруху жаліла та шанувала, а Чіпці догоджала, як могла. Тільки інколи згадували минуле (розбійництво Чіпки).

Чіпка став жити чесно, проте говорив, що чесною працею добра багато не наживеш. Галя його відмовляла. Той став ховатися від братчиків, відкуплявся грошима.

Навесні Чіпка поставив нову хату, комору, зробив великі дощані ворота й розмалював їх. Перестав працювати на землі, а їздив по ярмарках, скуповував полотно й перепродував його.

[ХХVІІ-XХVIII "Новий вік". "Старе - то поновлене"] Владу в цілому повіті захопив Шавкун і орудував за спиною у предводителя. Він добувся до влади спритністю та підлабузництвом, цінував лише гроші.

Настало нове життя й для Чіпки. Люди його поважали, шанували, бо радо допомагав у біді. Становий почав їздити до нього в гості. Як стали обирати земство (виборний орган, який займався громадськими справами; туди входили не лише дворяни, але й прості селяни) - піщани першим назвали Чіпку.

У літній день в Гетьманське скликали гласних (для виборів). Від піщанської громади прибули Чіпка й Лоза. Почалися вибори в управу. Запропонували Чіпку - й вибрали, незважаючи на грізні гримаси станового Дмитренка.

Радів Чіпка, що прислужиться громаді. Та не до вподоби це було панам, що затесався між ними "голодранець". Стали думати, як його позбутися, й, згадавши давню справу про вбитого сторожа, вигнали "по неблагонадежности".

Розізлився Чіпка, що знеславили його знову. А тут ще й Максима (батька Галі) побили до смерті.

[ХХІХ-ХХХ "Лихо не мовчить". "Так оце та правда!"] Поховавши Максима, Явдоха продала хутір і перебралася до дітей. Нове лихо вступило з нею в хату.

Явдоха взялася верховодити, а Мотря не змовчала, почалися сварки. Галя й Чіпка тікали від тих сварок. Чіпка спочатку засумував, потім став пити з товаришами, згадав колишнє. Щодня робився хижішим.

Померла Явдоха, й Чіпка з подачі Лушні звинуватив матір у цьому. Якось уночі приїхав додому з повними возами добра, Мотря лаяла сина та плакала. Одного разу до Чіпки прийшли братчики, випили й змовилися йти на хутір до Хоменків. Повернулися всі в крові.

Мотря почула дитячий голос. На подвір'ї стояла дівчинка літ десяти в закривавленій сорочечці. Сказала, що на їхній хутір налетіли розбійники, всіх убили, хату спалили, одну її не знайшли. Мати похапцем вдягла дівчинку, повела у волость і заявила на сина.

Вранці всіх розбійників пов'язали. Галя, побачивши зв'язаного Чіпку, дівчину в крові, крикнула: "Так оце та правда?!" і, збожеволівши від горя, повісилася.

Під осінь по шляху йшла в Сибір валка каторжан, серед яких був і Чіпка з грізним, насупленим поглядом. Грицько взявся піклуватися про Мотрю, а хату їхню опечатали й забили. Недалеко від Пісок насипано високу могилу, де поховано вісім безневинних душ, загублених "страшним чоловіком" (Чіпкою).

Місцями роман Панаса Мирного нагадує своєрідне дослідження в галузі кримінальної психології (кримінальна психологія вивчає психологію злочинців, мотиви та причини скоєння злочинів). Нема "природжених злочинців", злочинцями не народжуються...

А до яких роздумів тебе наштовхнув цей твір?
За посиланням нижче ти можеш ознайомитись зі списком літератури до ЗНО 2020, а також знайти багато цікавих статей про твори української літератури, які вже опубліковані на нашому сайті! Хочеш більше корисних матеріалів для підготовки до ЗНО? Підписуйся на наш канал на Youtube ! Там багатеЗНО цікавого :)

# data[].attributes.attachment_link.title
Панас Мирний "Хіба ревуть воли, як ясла повні?": аналіз твору, характеристика персонажів, скорочений переказ!

# data[].attributes.attachment_link.description
"Хіба ревуть воли, як ясла повні?" Панаса Мирного та Івана Білик - твір складний як з точки зору сюжетної лінії і композиції, так і з точки зору проблематики. Осилити цей роман вам допоможе наша структурована стаття про нього - тут і загальний аналіз твору, і характеристика персонажів, і скорочений переказ!

# data[].attributes.attachment_link.title
Як запам'ятати правильний наголос у словах? [Підготовка до ЗНО]

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тренажер з правопису української мови

# data[].attributes.attachment_link.title
Наголос до ЗНО. Як швидко вивчити складні випадки наголошення – закономірності в наголошуванні слів.

# data[].attributes.headline
Текст твору повністю

# data[].attributes.subject
Текст твору повністю

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Панас Мирний та Іван Білик

Після смерті Мирона й Марини лиха доля, зачепивши крайком слізьми змоченого крила життя Іванове та Мотрине, майнула на інші хати з більшими недостачами, злиднями - на кріпацькі хати порізнених людей... Козачі кубла обгорнуло тихе хліборобське щастя. Настали роки кохання в полі та в худобі, складання всякого прибутку, тяжкої господарської праці дома й на полі, - та втіха дітками, кого благословив господь...

Іван, ще дитиною напрямований по хліборобській дорозі, так її й держався. Орав поле, сіяв, косив, жав, молотив, складав зерно - те на посів, те на поживу, те на продаж, або в горлаті ями - на голодні годи. Мотря, жінка хорошого господарського роду, теж допомагала Іванові у його праці.

З весни Іван щодня у полі - то оре, то засіває яриною. Зранку поїде, пізно ввечері вертається. Так до самої паски. Одсвяткують Великдень - косовиця. Тут уже й Мотрі робота - громадіння. Далі настають жнива. Ціле літо, як муха в окропі, викрутяться обоє, рано встаючи, пізно лягаючи. Після жнив Іванові - возовиця; далі - оранка на зимину; ще далі - сійба; а там уже в осінь - молотіння заробленого хліба. Мотрі на осінь ніби легшає трохи: хатня робота - спочивок, а надворі - прихватком, тіпає плоскінь або матірку; скрипить терлиця під повіткою...

А там уже й зима - замети навертає... Приходить вона в село страшною хуртовиною, приводить за собою своїх діток - хизи й охизи та тріскучі морози... Люди аж перелякалися. Давай матки плести; ну запинати вікна й двері, щоб не перся мороз у хату... Одначе й зимою - не сидня, згорнувши руки.

Жінкам - своє діло, чоловікам - теж своє. У хаті - Мотря обід або вечерю варить, дітей пантрує й годує; а ввечері, при каганці, пряде кужіль або що голкою шиє; надворі - ходить коло корови: напуває її ситним пійлом з висівками або мякиною, рано й вечір - доїть. Іван коло худоби порається: скотові й вівцям підкладає в ясла просяної або гречаної соломи, двічі на день до водопою гонить, сам вичищає двічі на тиждень загороду... Нема роботи біля товару - лаштує під повіткою що потрібніше до весняної справи. А ввечері плете рукавиці, бавиться з дітками - шуткує, вчить молитись, спати їх ложить або сам лежить на печі униз черевом - париться.

А в неділю або в свято Іван з Мотрею підуть до церкви; іноді, як не дуже холодно, позабирають і хлопців з собою. Прийшовши з церкви, обідають ласіше, ніж у будень; після обіду - ськає Мотря Іванові. Спочивши трохи, коли годинка, підуть вони куди-небудь до сусід у гостину або ж у себе гостей приймають. А ввечері - треба Іванові коло худібки поратись, треба її напувати, на ніч паші підкладати; Мотрі - вечерю варити, діток спати ложити...

Так і зима мине; на весну красне сонце заграє... І знову в поле та в поле... знову торішня робота... знову торішні клопоти... Та так не один, не два роки: так ціле життя, цілий вік... Робиш, щоб було що їсти; їси, щоб здужав робити. Отака-то весела хліборобська доля!

Оже, хто до неї призвичаївся, тому вона здається веселою й красною... Наші хутори, села, а часом і повітові городи, обложившись родючими полями та ланами, другої долі не знають... А проте - живуть цілі довгі-предовгі віки, копаються в ситній землі, мов поприростали до неї... Яка земля, такі й люди. Вона сита - й вони ситі; вона голодна - й вони роти пороззявляли... Селянин без поля - старець без рук і без ніг. Поле його годує, поле його втішає, на полі він виростає, на полі часом і вмирає... Поле - що воздух: нічим би дихати, якби зостався без його!

Важка хліборобська праця, а ще важче тому, хто її на селі не знає, або не вподобає. Тим-то до неї ще змалечку привчають селяни дітей, щоб вона здавалась ні нудною, ні тяжкою. Діти на селі - поміч. Аби зіп'ялось на ноги, - зараз у поле: хай змалку привикає до свого побиту!

У такому побуті бажали Іван з Мотрею своїх діток зростити-вигодувати. Піднялись трохи хлопці, - треба їх до діла призвичаїти. От і почалось завжденне, на перший раз для дітвори любе, призвичаювання. Перше-наперше - скотинку пасти, товару доглядати... Тут не треба ні сили, ні вмілості: дивись тільки за худобою, пильнуй свого легкого діла! Далі - поганяти... Гей та цоб, та цабе! - от і вся невеличка наука погонича...

Хлопці до всього того кидались з гарячим запалом, а найщиріше брався Максим. Він цілу ніч не буде спати, аби йому найраніш устати, братів побудити у поле. Зате ж йому найскоріше й надолужало. Двічі, тричі зробив що - уже йому й не хочеться, уже йому новинку подавай. Та ні заставити, ні застрахати! Таку невпокійну натуру викохав старий дід, на лихо Іванові, і загартував її своїми страшними переказами про невмируще завзяття та своїми сердитими закидами про те, як тепер на світі сталося...

Січові оповістки про запорозьку вдачу, про запорозьку волю западали у гаряче серце онукове... Як у гніздечку, так у Максимовім сердечку виплодилась воля, про яку дід переказував; поривала хлопця до сваволі, до невпокою, - кидала од одного до другого, пекла ненавистю до всього, що гнітило або перечило, не давало робити, як нам хочеться, як нам здумається... Живі картини з позадавнього-давна виступали в хлоп'ячій голові: Максимові хотілось самому битись, рубатись, розгардіяшити... З ким же його?.. де його?! Пішла ходором думка за думкою...

Ось з-за села піднялася страшенна кушпела. Вихор підхопив її високо-високо і мчав прямо на село... Максим побачив - і згадав дідову оповістку про боїще з татарвою... То не кушпела кушпетить, то татарва мчиться на наших!.. Крик, зик, галас несеться разом з кушпелою... "Стійте, братця! - кричить отаман на наших. - Ви, середні, ні з місця, а ви, бокові, - у об'їзд на Сокільні Байраки!.. Заляжте там, мов неживі, анічичирк! - аж поки голосна гаківниця не промовить: пора!.." Хлопці помчались, тільки хвостами коні машуть...

А крик та галас все ближча та ближча. Ось уже і татарський баша насамперед їде, з голою шаблею наближається... Наші схибнулись, - далі... татарюги навздогін. Крик, галас, шарпанина... Ось блиснула блискавиця, гуконула гаківниця, - полетів татарський баша з коня сторчака бритою макотирею... "Бийте!.. рубайте!.." - іде лемент з краю до краю. Аж ось і збоку курява, мов чорна хмара, піднялася: то наші з-під Байраків поспішають на виручку... Летять - аж земля стогне.

У Максима аж дух захопило: заграла гаряча кров, розбуджена такими думками, - Максим помчався і собі за лавою славних лицарів... Аж кура встає шляхом, аж ідуть виляски од бою босих ніг по твердій землі... От і майдан. Максим, як кінь, басує: то, мов схарапудившись, убік шарахне; то, як молоде теля, піде скоком та вибриком.. Ляскає батогом, свистить, гукає... Молодий крик розля гається навкруги - і деренчить по вікнах генеральського будинку...

Бачить Максим - у воротях заманячила страшенна постать заводського бугая. Немов яке страховище, з зложеною у зморшки шиєю, уставленою в землю головою з рогами, з налитими кров'ю очима, висунуло воно з генеральського двору і пішло повагом, хижо ревучи та завиваючи. Під ногами страховища двигтіла земля, дикі заводи реву розглягались по околиці...

Максимів голос здавався цвіріньканням горобчика проти страшого бугаєвого реву... Оже Максим не злякався. Забув і про боїще з татарвою, кинувся на незбиту дорогу, набрав груддя повну пазуху - і помчався насупроти бугая, ревучи і передражнюючи страшну звірину... Бугай став, підвів голову, ніби думав розглядіти, що воно, та знову круто повернув шию і нагнув голову до самої землі, - хотів копирснути рогом.

Щоб страху завдати, - та від жиру не нагнувся. Тільки зозла гребонув страшенно ногою - і геть далеко відкинув землю від себе. Максим пошпурив грудку. Метка рука якраз піймала серед крутого лоба; грудка розбилась - і пил засипав бугаєві очі. Знічев'я страховище жахнулося... Залупало червоними очима... підвело голову, глянуло на свого ворога - та аж потемніло... Круто схиливши униз голову, воно пішло насупроти Максима. Максим не злякався і тут: груддя залітало, як ті кулі - одно поперед другим... Воно несло бугаєві гостинці то в лоб, то в ніс, то в боки... Страховище нічого того не чуло: воно навіть не чуло землі під собою. Завиваючи, воно йшло прямо на Максима - дедалі скоріше та скоріше...

- Ей, ей! - желіпнуло щось з генеральського двору: - тікай, хлопче, біда буде!

Як опечений, крутнувся Максим - і вітром помчався вподовж майдану. Бугай - за ним. Страшно було дивитися, як таке страховище, наставивши роги, неслося з усього свого страшного прожогу за невеличким хлопчиком, що, як горошинка, котився поперед його... От-от бугай настигне; от-от простромить рогом наскрізь Максимову спину...

Аж ось і тин від генеральського двору... нікуди бігти... пропав Максим!.. Ні, не пропав! Він, як собака, плигнув на тин, а з тину - в бур'яни... Скочив і бугай на тин, - та на кілку й застряв. Линула кров з пробитого боку... Страховище заколихалось, ревнуло не своїм голосом, рвонулось з усієї мочі... Тин упав, - упав разом з тином і бугай додолу - і так болізно заревів, що аж слухати страшно... Кілок пройшов подовж усього живота, вимотавши геть кишки зсередини... Піднявся крик людський, збіглася двірня... Шатанина-мотанина!

- Що ж оце ти наробив?! - питає Максима один з двораків, показуючи на бугая, що ледве-ледве дихав - сап...

Максим сміявся.

- Чого ти, с[учий] с[ину], зуби скалиш?.. Ходім, я тебе до панії поведу.

Як з цепу зірвався Максим - так помчався додому.

Досталося б Іванові од генеральші за того бугая, якби були кріпаки не покрили Максима. А то сказали, що бугай погнався за собакою та й пробивсь. Правда, не погладили за те по голівці скотинщика, а вліпили, скільки здужали, - та Іван напоїв його за те добре. Так і пропав бугай. Тільки всього - Максима вибив батько. Та що та бійка? Переплакав Максим - та й знову за своє...

Душа його прохала волі; молоді сили - простору. Сумно було Максимові серед широкого, пустого степу, серед поораної ріллі; тісно у тихій батьківській хаті; тяжко між мовчазною скотиною, котру йому, як старшому, першому довелось пасти... І хлопець видумував шкодливі ігри: то на баранах їздив, то телят лякав, то прив'язував їм до хвоста дрючки й заливався заливним реготом, як телята дрочилися. Часто й густо батько його маніжив за це; оже нічим не зміг переломити шкодливого, веселого норову максимового. Оце, було, виб'є його батько, а через годину уже Максим на улиці з хлопцями навкулачки б'ється або братів за чуби таскає, або запряже їх у гринджолята, як зимою, сяде сам за пана й батогом поганяє... поки не вшкварне так, що реви на усю улицю...

Палкий, як порох, сміливий, як голодний вовк, - він усіх побивав, над усім верховодив... А насміятися над ким, украсти, одняти що - йому дай! Генеральша ніколи не їла овощей з свого молодого садка: він усе пообносить, усе викраде, не дивлячись ні на собак, ні на сторожів. Раз його застукали на яблуні. Що ж - він злякався? Сторожі до його, а він як почав на них шпурляти яблуками, - так ті назад... Тоді він скочив на землю; як вітер, помчався садком; як собака, перескакував через тини - і скрився у чисте поле...

Як же дійшов до літ та убрався у силу, - біда з ним та й годі! Високого зросту, станкий, бравий, широкоплечий, як з заліза збитий, а до того ще меткий, як заєць, співун-реготун... Хороший з лиця - повновидий, рум'янець на всю щоку, з чорними, веселими очима, з чорним лискучим усом, - він був перший красень на селі... Вся молодіж любила Максима за його вдачу, за веселий, безбоязний норов, - усі йому корилися...

Хто напереді ставник несе, як ідуть весною святити парубоцьку криницю? Максим несе. Хто на Гудзевій улиці отаманує, улицю водить? Не кому, як не Максимові... Кому насміятись над ким? У Максима язик, як гостра бритва... Хто заніс Луценкові ворота й почепив на самім версі столітнього дуба? Хто у Тхорихи-вдови вимазав дьогтем ворота? Не хто, як не Максим... Чиїх рук не втекла Хоменкова дочка Хвеська?.. Не втекла Максимових рук! Хто пустив погану славу на багатирку Шрамченкову дочку? У кого ж язик довший, як не в Максима! Сам устряне, зведе дівчину, - сам потім перший і насміхається...

Не одна їх і не дві наробило стида-сорому батькові й матері; не одну матір, не одного батька на донинім весіллі у хомутах через село водили... Не одна й не дві матірки плакало на Махамеда, як його прозвали старі баби. Не один парубок або й чоловік, покуштувавши на кулачках Махамедового "безміна", похиріє-похиріє та через півроку і на той світ переступить... А горілку пити, гуляти - Махамед усім п'янюгам привід дає! Позаливають очі та шкоду, капості людям роблять...

Стали люди жалітися батькові, що Махамед синів їх розпоює, стали радити, щоб здержував сина. Та що батько вдіє з таким велетнем? Ні батькова грізьба, ні материна умова - нічого не подіють з таким гульвісою, шибеником...

- Дай одружу! - дума Іван і радиться з Мотрею. Знайшли й молоду; умовили якось Максима, пішов з старостами. Так що ж? На заручинах Максим так нализався, що трохи-трохи не побив свого нареченого тестя.

- Господь з вами, з вашим молодим таким! - каже тоді батько старостам. - Хоч би мені прийшлося голодною смертю помирати та сказано: як віддаси Мелашку за Максима, то живий будеш, - то й тоді б не згодився!

Вернулися люди з гарбузом; розказали батькові-матері.

- Побила мене лиха година та нещаслива з такою дитиною! - кричить батько.

- Ти нас, сину, на старість у славу ввів... нашого недовгого віку не жалуєш, - плаче мати.

А Максим - як ногу вломив: з хати та на улицю, а там - у шинок до жида. Так розледачів, розібрався, розпився, що сказано: ні до чого! Знай у шинку кисне... Аж запух, як той бугай, щодня очі заливаючи... Зовсім пустився берега: що дома не зарве, - зараз у шинок! П'є, гуляє, з жида насміхається, з кріпаками панібратається, жалкими докорами їх коле, що роблять на панів, навчає не слухатись їх приказів - мандрувати. На капості чоловік здався та й годі!

Сама генеральша знала Махамеда. І так його зненавиділа, що як приходилось проїздити або проходити повз його, то вона завжди одверталася й спльовувала. Як же почула, що він кріпаків бунтує, то жалілася комісарові. Коли б був Максим на той час не постерігся - не змандрував кудись з Пісок, щось на тиждень чи й більше - то, мабуть би, не минути йому й тюрми, а може й самої Сибірі. Та що йому Сибір? Нічого!

Мучився отак з ним батько, мучився, та, заплакавши, й каже Мотрі: "Ні, вже нічого з харцизою не вдію! Ні тихе слово, ні просьба, ні лайка, - ніщо не помагає... Немає сили мені з ним битись... Хай же йде у москалі! Нехай його у службі попомуштрують, - може, витруть ту юшку, що набрався дома!.. Хай його другі вчать: я з ним нічого не враю!.."

Мотря у сльози. Жалко матері своєї дитини. Уже який там він не лихий, який не недобрий, а все ж таки своя кров... Мотря плакала гіркими, а прохати Івана не посміла: вона догадалася, що то останнє слово батькового горя. Тут уже ніяке прохання не поможе!

А Максим як почув, то ні скривився, ні поморщився. Так-таки зразу згодився та й пішов до прийому, виспівуючи та вигукуючи.

Тоді саме у столиці велике діло скоїлось. Старий цар умер, а зосталося два брати. Старшому ж не можна чомусь було царством правити, - осівся на предківськім столі менший. Оже це не обійшлося мирно. Тоді саме царська гвардія з масонами забунтувала... Багато тоді лягло правих і винуватих, поки той бунт замирили... Як затихло, то новий цар, розпудивши стару гвардію, звелів нову набирати. Та щоб був один у один: високий, станкий, показний... Максим якраз підійшов під міру. Як випускали його з прийому, то не кричали й "лоб!" А якийсь усатий офіцер закричав: "У гвардію його! у гвардію!" Максим, як почув, аж засміявся... та прожогом у двері. Тут він трохи не вдарився лобом об якогось бідолашного некрутика. Недовго думавши, він його стусонув коліном під бік, закричав: "Сторонись, крупа! гвардієнець йдьоть!.." Той поточився, трохи не впав...

Не вспів Максим одягтись, як його погнало три якихсь москалі у некрутську схованку й заперли на замок. Хатка невеличка, вікна з залізними штабами, як у тюрмі, а людей - повно. Той сидить - плаче; той хоч не плаче - журиться; там купка регочеться з якоїсь вигадки...

- Прийміть, братця, й мене! - каже Максим до тих, що регочуть.

- Іди... додаси й свого слова.

- За що це нас, братця, позапирали у цю тісну хурдигу? - питає Максим, оглядаючи чорні, як сажа, стіни некрутської.

- А щоб не втік! - одказав хтось.

- Та кий його біс думав тікати... І довго вони так держатимуть?

- Та хто його зна... Кажуть би то, що три дні...

- Погано! хоч би сюди горілки, то воно б якось веселіше.

- А сирівцю з дохлими пацюками не хоч?

- Пий сам, коли подобається!

Далі Максим уже орудував бесідою: точив баляси та баляндраси; розказував про свої сільські походи; смішив усіх і реготався сам... Товариський чоловік - нічого казати! Уночі тільки сумно чогось йому зробилося, як став викрикувати часовий: "Слушай!"

Через три дні їх справді випущено і дозволено піти попрощатись з родиною, що поназ'їжджалась до прийому, як на ярмарок... Плач, голосіння - мов мертвих виряджають до гробу. Там стара мати заливається гіркими сльозами, обнімаючи бриту голову синову; тут молода молодиця з дитинкою на руках голосить на весь майдан, однією рукою схопивши за шию молодого чоловіка; а ось сестра з братом розмовляє, сльозами доливаючи горе...

От і старі діди посхиляли голови; от брати розмовляють, понурившись. А там знову батьки, матері... Між ними й Мотря, як з хреста знята, а коло неї сини - Василь та Онисько... Ходять вони утрьох од воза до воза, розпитують некрут, чи не бачили де Максима? Ні, не бачили... Вийшли з некрутської разом, а де він дівся, ніхто не знає... А Максим, як тільки випустили з некрутської, зараз потяг з москалями до шинку... Другі прощалися з родом, а він водить за собою юрбу москалів - і побратався вже! та здоровкається з скляним богом... Так Мотря й поїхала з синами, не бачившись з Максимом...

Незабаром некрут погнали кудись далеко-далеко. Люди знову поназ'їздились прощатися, може, вже востаннє з своїми бідолашними синами, чоловіками, братами. То не глибока річка клекоче, прорвавши греблю, - то гудуть селяни, прощаючись з некрутами... То не ховають мертвих, то люди тужать за живими родичами... І Мотря між ними... Згорбилась, скривилась, заплакана, стоїть вона, опустивши на груди голову, а коло неї Василь з Ониськом - і Максим... Видно, материн жаль уразив і його безжурне серце: стоїть він біля матері, похнюпившись... Аж ось затуркотів барабан; москалі скомандували у лаву строїтись. Піднялась шатанина... Скрізь затужили, заголосили... Стали прощатися. Максим підступив до матері...

- Прощайте, мамо!.. не згадуйте лихом...

- Прощай, сину!.. прощай, моя дитино!.. Ша... шануй... себе...

Мотря обхопила його шию обома руками та так і повисла, за сльозами світа не бачачи...

- Та годі вам, мамо!.. Не журіться: я не пропаду! - він висвободився з закляклих рук старої матері, - давай прощатись з братами.

От уже построїли некрут у лави: один за одним, один за одним. Знову затуркотав барабан; старші скомандували...

- Прощавайте!..

- Оставайтесь здорові!..

- Хай вам бог помагає!..

- Щасливо!..

- Прощайте, мамо!.. - казав Максим, проходячи повз матір.

- Постой, сину!..

Мотря підскочила, сунула Максимові в руку грошей...

- Спасибі, мамо!.. - сказав Максим і гроші на ходу заховав у кишеню. - Прощайте... подякуйте батькові, що в москалі віддав!..

- Ша...нуй...ся... прс.щай... си...

Мотря не договорила. Та й Максим не чув: він був уже далеко...

Вернулися селяни додому. Вернулася й Мотря з синами - заплакана, убита горем... Іван ходив по хаті хмурий, як осіння темна ніч. Він ні на одного сина не глянув, не обізвався. А як вони пішли з хати, тоді до Мотрі:

- Ну що... пішов?

- Провела... - каже Мотря, заливаючись сльозами.

- Що ж він?

- Нічого...

- А оддала?..

- Оддала...

- Що ж?

- Казав: подякуйте батькові, що в москалі оддав!..

- Нехай він дякує своєму дурному розумові, - сказав Іван та й замовк...

Не стало Максима - затихла буча та лайка у Івановій хаті, не чуть ніякої й шкоди у Пісках. Не стало ватажка - товариство немов розкотилось по світу. Хоч воно тут же таки й було, тільки пішло іншим шляхом, зажило другим життям. Одні повмирали; другі поженились, хазяїнами стали, дітей годують...

Іван востаннє згадував Максима в той день, як Мотря з проводів вернулася. З того часу сам ніколи й не згадає і сердиться, було, як хто другий нагадує.

- У мене немає третього сина - і не було ніколи! - казав він. Та вже після того за цілий день або вечір ні до кого й словом не обзивався. Думки, видно, не одженеш від себе!

Одна Мотря щонеділі, щосвята ходила до церкви та подавала як не шага, то копійку на часточку за здоров'я Максима. Оддавши свою вбогу лепту, падала Мотря перед пречистою на коліна і молила її тихим-гарячим словом, щоб вона берегла її дитину од лихої години, щоб направила його на добрий розум.

Брати трохи посумували за Максимом, а далі й забули.

Життя пішло собі тихою ходою, приносячи то одраду, то тугу, та все стираючи спомин про Максима.

А він - хоч би обізвався коли, хоч би звістку прислав... Де він? як він? Ніхто нічого не знав, не чув...

А тут пішли у Івановій хаті клопоти за клопотами. Там Василя одружили й одрізнили; тут Мотря переставилась... Іван, побачивши, що й йому, мабуть, незабаром за Мотрею, одружив Ониська; поділив синів, зоставивши свою хату та дві десятини поля - москалеві, коли одкликнеться... Швидко після того Іван і сам поліг. Онисько оселився у батьківській хаті - доглядати москалевої худоби.

І стала та худоба кісткою у горлі як в одного брата, так і в другого. Піднялася з-за неї спірка та ворожнеча між братами. Менший правив худобою, як хазяїн, забирав усю користь собі; а старший, думаючи, що москаля уже на світі немає, загризався з братом.

- Хіба він мені брат? - каже було Василь. - Який він брат мені?! Захопив у свої лабети усе добро та й брат! Москаля вже й кісточки досі немає... Чому ж він не поділяє добра?.. Ти мені десятину поля дай та півхати... Або - мені твоєї хати не треба: у мене своя хата є... Оддай мені землю, хай тобі хата... Або сплати мою половину... А то все сам... Собака він, а не брат!

Онисько собі не дякує Василеві. Не раз і за чуби бралися. Якби люди не розлили, то, може б, обидва без голови осталися на батьківськім добрі. Стали вони тяжкими ворогами. Кожен кожному робив перешкоди, кожен кожного судив між людьми. А люди позвикали вже до такої братньої ворожнечі, хіба вже дуже зчепляться, тоді тільки розводили.

Ворогували отак дома, ворогували, та хтось пораяв судитися. Поїхав Василь до секретаря Чижика, повіз три мішки пшениці й десять рублів грошей. Завів тяганину. Поїхав і Онисько до Чижика - повіз і собі три мішки борошна та й грошей не менше... Давай судитися. Тягались вони, тягались, вимотували з їх грошенята, вимотували. Дійшло до того, що як Василь збіднів, так і Онисько знищів, а тільки й того, що дізналися: Максим живий і вже старшим якимсь над москалями. Тоді брати перестали ворогувати, помирилися. Василь заспокоївся своєю худобою, а Онисько жив безпечно у москалевій хаті і володів його землею.

Примітки

Подається за виданням: Панас Мирний (П. Я. Рудченко) Зібрання творів у 7 томах. - К.: Наукова думка, 1969 р., т. 2, с. 132 - 143.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мирний П., Білик І. Хіба ревуть воли, як ясла повні -11. Махамед

# data[].attributes.attachment_link.description
Панас Мирний та Іван Білик Після смерті Мирона й Марини лиха доля, зачепивши крайком слізьми змоченого крила життя Іванове та Мотрине, майнула на інші хати з більшими недостачами, злиднями - на кріпацькі хати порізнених людей... Козачі кубла обгорнуло тихе хліборобське щастя.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Відділ національного виховання ДоноблІППО

# data[].attributes.attachment_link.title
Голокост.ppt

# data[].attributes.headline
Підготовка до ЗНО

# data[].attributes.subject
Підготовка до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.title
І. Нечуй-Левицький, Панас Мирний, І. Карпенко-Карий. ЗНО з української літератури

# data[].attributes.headline
Уривок театральної вистави

# data[].attributes.subject
Уривок театральної вистави

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Театр імені Івана Франка

# data[].attributes.attachment_link.title
Кайдашева сім'я

# data[].attributes.headline
І.Нечуй-Левицький     Повість "Кайдашева сім'я"  

# data[].attributes.subject
І.Нечуй-Левицький     Повість "Кайдашева сім'я"  

# data[].attributes.attachment_link.title
Кайдашева сім'я (скорочено)

# data[].attributes.headline
Повторюємо вивчення творчості Шевченка              Твори , що є в програмі ЗНО :    «Катерина», «Кавказ»,  «Сон («У  всякого  своя  доля;..»)»,  «І  мертвим,  і.  живим,  і ненарожденним... », «Заповіт».

# data[].attributes.subject
Повторюємо вивчення творчості Шевченка              Твори , що є в програмі ЗНО :    «Катерина», «Кавказ»,  «Сон («У  всякого  своя  доля;..»)»,  «І  мертвим,  і.  живим,  і ненарожденним... », «Заповіт».

# data[].attributes.body
Відеоурок  за творчістю Шевченка (поема "Катерина"):
https://www.youtube.com/watch?v=SfybK1XLjyQ
Поема "Сон" :
https://www.youtube.com/watch?v=6XQzwCfzzvg
Відеоурок за поемою "Кавказ"
https://www.youtube.com/watch?v=1dltbFQmHQQ&list=PLFVSJgZgf7h-rFZRyvAtZLEDV67JE6-_P&index=240&t=231s
Для  повторення матеріалу за 9 клас  пропоную:
Відеоурок "Котляревський, Квітка-Основ'яненко":
https://www.youtube.com/watch?v=R7EJB8waQtI&t=224s
Відеоурок "Давня українська література" :
https://www.youtube.com/watch?v=K8m0_KbJyaU
Відеоурок "Усна народна творчість"
https://www.youtube.com/watch?v=0qvYpznHBrE

# data[].attributes.headline
Підготовка до ЗНО. УНТ

# data[].attributes.subject
Підготовка до ЗНО. УНТ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Підготовка до ЗНО. Українська мова та література

# data[].attributes.attachment_link.title
Підготовка до ЗНО. Українська мова та література on Facebook Watch

# data[].attributes.headline
Правила безпеки при користуванні електроприладами

# data[].attributes.subject
Правила безпеки при користуванні електроприладами

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ГУ ДСНС України у Донецькій області

# data[].attributes.attachment_link.title
Правила безпеки при експлуатації електроприладів

# data[].attributes.headline
Інструкція з БЖ під час літніх канікул

# data[].attributes.subject
Інструкція з БЖ під час літніх канікул

# data[].attributes.headline
День вишиванки!

# data[].attributes.subject
День вишиванки!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
0:00 / 0:45•Watch full video

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
День Вишиванки

# data[].attributes.attachment_link.title
Всесвітній День Вишиванки 2020 (офіційне промо)

# data[].attributes.headline
Профілактика правопорушень

# data[].attributes.subject
Профілактика правопорушень

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Виталий Костюченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Профілактика правопорушень серед неповнолітніх

# data[].attributes.headline
До Дня пам'яті померлих від сніду

# data[].attributes.subject
До Дня пам'яті померлих від сніду

# data[].attributes.attachment_link.title
Коротко про головне. Скажи СНІДу ні

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ну що б, здавалося, слова...
Слова та голос - більш нічого.
А серце б'ється - ожива,
Як їх почує!..
Т.Шевченко

поєднує теоретичні положення й практичні завдання, що сприяє засвоєнню граматики української мови і вдосконаленню правописних навичок. Навчальні матеріали додатково містять різноманітну пізнавальну інформацію.

Підготовка до ЗНО. Завдання, відповіді та інтерактивні тести онлайн.

Регулярно займаючись на тренажері

Особливості тренажера

Якщо відповідь правильна, у верхньому правому кутку картки з'являється відповідна позначка;

У разі помилкової відповіді буде показане застереження і повернуто початковий текст завдання;

При виникненні труднощів можна скористатися підказкою чи перевірити правила українського правопису;

Виконання кожного завдання не обмежується кількістю спроб;

Усі навчальні завдання об'єднані в блоки. Завдання у блоках можуть бути об'єднані спільною темою чи підібрані навмання;

Тренажер постійно поповнюється новими завданнями.

Для знайомства з тренажером виконайте типове завдання

Знайдіть і виправте у навчальному завданні граматичні помилки згідно з правилами українського правопису* (поставте тире, будьте уважні з пробілами).

* завдання в навчальній картці не цитата.

ІІІ. МОРФОЛОГІЯ І ПРАВОПИС

БУДОВА СЛОВА І ПРАВОПИС

Прості, складні і складені слова.
Правопис слів разом, із дефісом, окремо

Правопис слів із частинами
напів- і пів-

Правопис складноскорочених слів і графічних скорочень

ЗМІНЮВАНІ ІМЕННІ ЧАСТИНИ МОВИ
ІМЕННИК

Поділ іменників на відміни
(I, II, III, IV відміни)

Поділ іменників І та ІІ відмін на групи ( тверда, м'яка, мішана)

Категорія відмінка. Відмінкові закінчення іменників

Правопис закінчень іменників І та ІІ відмін залежно від групи

Особливості відмінювання іменників

Правопис закінчень іменників
II відміни ч. р. (-а(-я), -у(-ю))

Творення і правопис імен по батькові

ПРИКМЕТНИК

Прикметник як частина мови.
Розряди: якісні, відносні, присвійні

Творення і правопис ступенів порівняння прикметників
( вищий і найвищий)

Творення і правопис присвійних прикметників

Відмінювання прикметників

Правопис закінчень прикметників

ЧИСЛІВНИК

Загальна характеристика числівника

Відмінювання числівників

Правопис числівників
і відчислівникових складних слів

Сполучення числівників з іменниками

ЗАЙМЕННИК

ДІЄСЛОВО ТА ЙОГО ФОРМИ

Загальна характеристика дієслівних форм.
Вид і перехідність дієслів.

Способи і часи дієслова. Особа.

Неозначена форма дієслова. Минулий час. Умовний спосіб.

Особові форми дієслова

Дієвідміни ( перша, друга).
Правопис закінчень дієслів у теперішньому і простому майбутньому часах.

Чергування приголосних в особових формах дієслова

Майбутній час
( простий, складний, складений)

Наказовий спосіб дієслова

Неособові форми дієслова

Безособова форма
на -но, -то

Творення і вживання дієприслівників

Написання не з дієсловом

НЕЗМІНЮВАНІ ІМЕННІ ЧАСТИНИ МОВИ
ПРИСЛІВНИК

Загальна характеристика прислівника

Правопис прислівників, утворених від прикметників

Правопис прислівників, утворених від іменників

Правопис прислівників, утворених від числівників та прислівників

Правопис складних і складених прислівників

Правопис і та и в кінці прислівників

СЛУЖБОВІ ЧАСТИНИ МОВИ ТА ВИГУК
ПРИЙМЕННИК

СПОЛУЧНИК

Загальна характеристика сполучників

Правопис сполучників

ЧАСТКИ

Загальна характеристика часток

Правопис часток

Написання не з різними частинами мови

ВИГУК

Написання вигуків та звуконаслідувальних слів

Новини сайту, побажання і зауваження

Хочете висловити подяку авторам, підтримати 💲 💲 💲 розвиток проєкту і просто зробити добру справу?
Ваша допомога піде на створення нових уроків.

Щоб регулярно отримувати найсвіжішу інформацію про оновлення на сайті, вподобайте наші сторінки в мережі facebook.com та на YouTube

© WebPen.com.ua Тренажер з правопису української мови. Київ 2015

Зв'язок і наша сторінка у мережі facebook.com

# data[].attributes.attachment_link.title
Тренажер з правопису української мови. Вправи онлайн (on-line).

# data[].attributes.attachment_link.description
Завдання, відповіді та тести онлайн з правопису та граматики української мови. Цікаві і пізнавальні вправи онлайн. Підготовка до ЗНО з укр мови без репетитора чи ГДЗ. On-line тренажер - пізнавайте, вчіться, розвивайтесь.

# data[].attributes.headline
Вчимося на карантині!

# data[].attributes.subject
Вчимося на карантині!

# data[].attributes.headline
Пам'ятка щодо коронавірусу

# data[].attributes.subject
Пам'ятка щодо коронавірусу

# data[].attributes.headline
26 квітня - День пам'яті Чорнобильської трагедії

# data[].attributes.subject
26 квітня - День пам'яті Чорнобильської трагедії

# data[].attributes.attachment_link.title
День в історії. Вибух на ЧАЕС

# data[].attributes.headline
8 травня - День пам'яті та примирення

# data[].attributes.subject
8 травня - День пам'яті та примирення

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ukrainian Institute of National Remembrance

# data[].attributes.attachment_link.title
8 травня 2017. День пам’яті та примирення