# data[].attributes.body
La guerra va arribar a la seva fi el dia 11 de novembre de 1918 deixant de 10 a 31 milions de persones sense vida entre soldats i civils.

Les incursions, els franctiradors, els gasos, l’artilleria… totes les tàctiques van fracasar, només els tancs de combat van ser l’invent que van ajudar a vèncer al punt mort de la guerra. Es va arribar a la conclusió de que l’humanitat no podia tornar a anar fins aquest punt, ja que la ruina del païssos i les morts que es van generar no son factibles.

A més de tota la guerra, hi ha una part de la que no es sol parlar tant, de la postguerra. Les poques persones que van sortir de la guerra amb vida, van tenir que suportar les conseqüències, enfermetats físiques, psíquiques, pèrdues d’estimats, pobresa, fam, etc...

# data[].attributes.body
Un dels punts d’interés era la serra de Messines, on es trobava la ‘’Colina 60’’, aquesta era molt estimada pels alemanys ja que des de ella es tenia una visió panoràmica del camp de batalla. Els britànics per evitar aquest desavantatge van fer molts túnels plens d’explosius sota la ‘’Colina 60’’. L'ona expansiva va ser tan gran que es va escoltar desde Londres. En aquell moment va ser l’explosió més gran generada per la humanitat.

El poble de Ypre és un punt d’interés en l’actualitat, ja que s’han trobat una gran quantitat de reliquies, armes i trinxeres ensorrades de la primera guerra mundial.

# data[].attributes.body
Com a tàctiques militars es feien incursions nocturnes a les trinxeres enemigues, amb l’objectiu de eliminar al major nombre de enemics possible i capturar al menys a un per obtenir informació.

Un altre tàctica va ser la dels túnels excavats pels zapadors. Excavaven túnels per sota de les trinxeres enemigues i utilitzaven explosius, mines i torpedes per destruir la trinxera enemiga o enfonsar-la.

Al final de la guerra es van considerar
inútils aquestes incursions, ja que es  perdien  molts homes i s’aconseguia poca informació.

# data[].attributes.body
En la Gran Guerra, a part de milions i milions de soldats, també van participar civils que feien altres funcions.

Un exemple son els zapadors, que s’encarregàven de fer túnels tàctics per explotar les trinxeres dels enemics. Els científics també van tenir un paper important en la Gran Guerra, ja que van ser els encarregats de crear gasos tòxics, com el gas mostassa, aquests gasos van ser una de les armes més perilloses d’aquesta guerra. Un altre paper important va ser el dels enginyers, que s’encarregàven de dissenyar les trinxeres on vivien els soldats, un dels elements més importants de la guerra i també dissenyaven noves armes per anular les forces enemigues i les seves trinxeres.

# data[].attributes.body
Al llarg de la guerra van anar apareixent enfermetats, algunes més greus que altres però totes pràcticament letals.

Una d’elles, el ‘’peu de trixera’’ coneguda comunament, era una enfermetat que es desenvolupava per haver estat en contacte molt de temps amb l’aigua. Els soldats a les trinxeres emboçades agafaven aquesta enfermetat. Els peus es pudrien arribant a la necrosis i d’això a la gangrena. L’únic tractament era la amputació, tot i que et jugaves la vida també ja que podies morir desangrat o del dolor per la falta de morfina.

Altre enfermetat va ser la neurosi de guerra, els soldats agafaven traumes i es tornaven bojos degut a la pressió i a la constant sensació de mort i perill. Tot afectava, els dispars, les bombes, els morts, els ferits, l’artilleria, els franctiradors…

Una altra cosa, no tant una enfermetat però es pot considerar, era la psicosi. Els soldats acostumaven a imaginar que una roca, un cable, un filferro podia ser un enemic. També tenien sons i malsons revivint els fets de la guerra.

# data[].attributes.headline
Les armes, municions, eines, químics i explosius

# data[].attributes.subject
Les armes, municions, eines, químics i explosius

# data[].attributes.body
La primera guerra mundial va suposar un gran canvi en els avenços tecnològics i científics, sempre hi havia una evolució constant.

Aquesta guerra va ser especialment coneguda per ser la primera en la que es va fer un ús de les metralladores. S’utilitzaven normalment amb un trípode i algunes vegades des de dins dels búnquers per cobrir la terra de ningú. Tenien un ampli camp de visió ja que es podien disparar en forma ventall. Com a curiositat el sergent Bill Hey va escriure una carta a la seva família descrivint el poder de les metralladores Mauser alemanyes.

Els soldats d’infanteria britànics van utilitzar per tota la Commonwealth els fusells Lee Enfield, un fusell de forrejat inventat al segle XX que podia emprar-se amb mira telescòpica i feia servir de munició les bales Mark7. Una part crucial a la Gran Guerra van ser els franctiradors, uns tiradors capaços de posar-te una bala entre cella i cella a un rang de distància d’uns 250-600 metres. El fet de donar-te entre cella i cella era perquè aquest era un punt vital i si et donaven, la bala sortia per darrere del crani i desprès el teu cervell. La agonia fins morir podia durar fins dos hores. Els alemanys inicialment van ser dels millors franctiradors, aquests empraven uns escuts de metall antibales amb una petita finestra en ells per disparar. Al temps es van idear les bales de punta buida per travessar-los.

Una altre part molt important van ser els explosius, una de les causes de mort més freqüents en aquesta guerra era morir per una bomba. Les granades de metralla estaven plenes de boles de plom i pesaven uns 9kg i els forats que feien al terra es feien servir de fosses comuns. També va tenir importància la artilleria fins al punt d’elaborar bombes d’esporetes. Algunes bombes esclataven abans de tocar al terra per així eliminar a un major nombre d’enemics. Com a curiositat a unes bombes negres les van anomenar ‘’Jack Johnson’’ per un boxejador negre de l’època. Altres bombes eren capaces de matar des de 10 metres per commoció cerebral.

Una de les armes més poderoses que es van idear, van ser els gasos tòxics, entre ells el gas mostassa. Aquest gas entrava al teu organisme i omplia de líquid els teus pulmons fins ofegar-te. Danyava les parts més blandes del cos i provocava úlceres i cremades a la pell.

# data[].attributes.body
Les trinxeres van ser un dels elements més importants a la Gran Guerra, per no dir el més important, ja que era el lloc on els soldats van viure durant més de 3 anys en la etapa de la guerra de trinxeres. Els soldats dels diferents exèrcits excavaven forats per defensar-se del foc enemic, però aquests forats van anar augmentat la seva importància, ja que una trinxera mal excavada significava morir. A partir d’això les trinxeres van ser dissenyades per enginyers i les pales es van convertir en un dels elements essencials de l’equipament dels soldats.Un dels problemes a les trinxeres era l’aigua, ja que feia que les parets es s’ensorresin i si estava en contacte amb els peus dels soldats els provocava ‘’peu de trinxera’’, per això a les trinxeres es posaven plataformes que feian de sòl, per evitar el contacte de l’aigua i els peus i a les parets es posaven murs de contenció d’acer, estructures de fusta, sacs de sorra… per evitar els ensorraments.

A la primera línia de la trinxera sempre hi havia filferro espinós, que donava seguretat, ja que protegia la trinxera d’animals que la podien fer malbé i dels soldats enemics. La segona línia era la de combat i darrere d’aquesta estavan totes les de suport, la última línia era un refugi, on es guardaven els suministres i descansaven quan podien els soldats.

La vida a les trinxeres era molt complicada, ja que els soldats no sabien quan podien morir, molts soldats joves o nous que pensaven que no hi havia perill a la trinxera moríen a causa de francotiradors enemics ja que aquests eren capaços de disparar a un cap a 500m de distància . Els soldats s’alimentaven principalment de llaunes de carn de conserva i a vegades li afegien salsa HP. Els rangs més alts de l’exèrcit tenien més comoditats i estaven separats dels soldats de baix rang. Els atacs a les trinxeres enemigues en els quals s’havia de creuar la terra de ningú eren considerats suicidis, i eren un dels moments més durs per als soldats.

Els alemanys es caracteritzaven per perdre terreny volent a canvi de fer trinxeres en llocs més alts, on l’aigua no era un problema i podien excavar més fons i també bombejaven l’aigua cap a les trinxeres enemigues, a més al tenir més altura podien disparar millor a l’enemic. Al temps d’haver començat la guerra aquestes trinxeres van evolucionar tant que es van convertir en llaberints en els quals els soldats es podíen perdre.

Al final de la guerra s’havien excavat 17.000km de trinxeres.