# data[].attributes.headline
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.subject
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.headline
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б 

# data[].attributes.subject
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б 

# data[].attributes.headline
ХТО ЦЕ? ПРІЗВИЩЕ?

# data[].attributes.subject
ХТО ЦЕ? ПРІЗВИЩЕ?

# data[].attributes.body
Протягом першого місяця повномасштабної війни з України виїхали 3,6 млн людей. Ще близько 6,5 млн, за оцінками Міжнародної організації з міграції, покинули місце свого постійного проживання і переїхали в межах країни. У перші дні до прикордонних пунктів пропуску до країн Євросоюзу, з якими межує Україна, насамперед до Польщі, утворилися кілометрові черги. Кожного дня кордон перетинали до 150 тис. людей. Не менші затори утворилися і на виїздах із великих міст, що зазнали бомбардувань уже в перші дні. За даними Державної прикордонної служби, станом на 20 березня на кордонах із країнами ЄС суттєво зменшилася кількість черг на виїзд із України. Проте не лише дістатися до кордону, а й виїхати зі свого міста у бік безпечніших областей для мешканок багатьох міст України залишається складним завданням. Через недотримання гуманітарних коридорів і постійні обстріли російськими військами цивільних авто спроба виїхати з Маріуполя, Чернігова, Сум та інших міст може коштувати життя.

# data[].attributes.headline
Філатова Софія

# data[].attributes.subject
Філатова Софія

# data[].attributes.body
Механічний рух населення – це різні за тривалістю переміщення населення між різними населеними пунктами, регіонами, державами. Міграції класифікують за різними ознаками. Постійні внутрішні міграції в Україні переважно відбуваються між населеними пунктами.
Причина переміщення давніх людей було насамперед добровільне чи вимушене освоєння незаселених територій. Останнє могло відбуватися через зміни клімату, умов ведення господарства, довгострокові військові конфлікти. Механічний рух — це переміщення людей через кордони регіону, яке пов'язано зі зміною їх місця проживання.

# data[].attributes.headline
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б Механічний рух населення 

# data[].attributes.subject
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б Механічний рух населення 

# data[].attributes.body
Міграція населення — складний суспільний процес, що впливає на різні сторони соціально-економічного життя людства. Людей, які вчиняють міграцію, називають мігрантами . Особи, які переселилися за межі країни, — емігрантами, які переселилися в країну — іммігранти . Різниця між кількістю іммігрантів і емігрантів — міграційне сальдо . Сума кількості іммігрантів і емігрантів дає обсяг валової міграції.Кількість мігрантів по всьому світові 1910 року дорівнювала 33 млн осіб, 1965 року це число подвоїлось і сягнуло позначки 65 млн осіб, 1990 року у світі було вже 120 млн, а на початку XXI століття — 175 млн мігрантів.

# data[].attributes.headline
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.subject
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.body
Населенням називають сукупність людей, які постійно живуть на певній території.

Воно є об’єктом вивчення багатьох наук: статистики, соціології, етнографії, географії населення. Питаннями, пов’язаними з кількістю населення та її змінами (динамікою), займається наука демографія. Кількість населення залежить від кількох процесів, які і є об’єктами дослідження демографії.

Насамперед демографія вивчає процеси відтворення населення, тобто зміни поколінь у результаті його природного руху. Природний рух населення характеризується такими показниками, як народжуваність, смертність, природний приріст.
Природний приріст – це різниця показників народжуваності та смертності.

# data[].attributes.headline
Жураковський Ігор

# data[].attributes.subject
Жураковський Ігор

# data[].attributes.body
Україна посідає 31-ше місце у світі та 6-те в Європі за чисельністю населення. У нашій країні проживає близько 45 млн осіб, що становить 0,61 % від населення планети. Населення Землі спершу зростало дуже повільними темпами. Цікаво, що 15 тис.
Населення Землі — популяція людей на планеті Земля. Чисельність населення планети на 14 липня 2022 року становила 8 млрд осіб4,041 млрд чоловіків і 3,969 млрд жінок. Згідно з підрахунками ООН, чисельність населення Землі сягнула 7 млрд осіб 31 жовтня 2011 року.

Чисельність людства стабільно збільшується, народжуваність 2015 року становила 18,6 ‰, смертність — 7,8 ‰, природний приріст — 10,8 ‰ . Середня густота населення планети у 2020 році становила 52 особи/км². П'ять з шести континентів планети здавна заселені людством. Антарктида через власну віддаленість і суворий клімат не має постійного населення дотепер. Найбільш заселена Азія, найменш — Австралія з Океанією. Загалом в Азії проживає понад 60 %, тільки в одних Китаї та Індії — 35 % населення планети . Демографічні й соціологічні дослідження ведуться як на рівні національних державних і науково-освітніх установ, так і рядом міжнародних організацій та відповідними інституціями ООН. Згідно з рекомендаціями ООН держави повинні проводити переписи власного населення не рідше ніж раз на десятиліття .

# data[].attributes.headline
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б. 

# data[].attributes.subject
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б. 

# data[].attributes.headline
Коломієць Тетяна 8б. Чорне море.

# data[].attributes.subject
Коломієць Тетяна 8б. Чорне море.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал 2+2

# data[].attributes.attachment_link.title
Жахлива таємниця Чорного моря. Цілком таємно

# data[].attributes.headline
Коломієць Оля 8Б. Кримські гори

# data[].attributes.subject
Коломієць Оля 8Б. Кримські гори

# data[].attributes.body
Долина Привидів, або гора “коваля” на Кримських горах.
Скелі на схилах нагадують то казкових чудовиськ, то двогорбих верблюдів, а в ущелині, ніби вартові, стоять кам’яні фігури. Гірське відлуння низько гуде й співає серед цих Кам’яних Бовванів, повторюючи шум вітру, шелестіння листя, крики птахів, голоси людей і навіть звуки кроків. А вночі, коли місяць уповні, боввани освітлені примарним, фантастичним світлом, й самі здаються примарами. Завивання вітру лише посилює враження і, мабуть, тому це місце іноді називають Долиною Привидів.

# data[].attributes.headline
Коломієць Тетяна 8б. Кримські гори.

# data[].attributes.subject
Коломієць Тетяна 8б. Кримські гори.

# data[].attributes.body
На тлі блакитного неба, яке майже зливається на горизонті з морською гладдю, на гірському масиві Демерджі у верхній його частині чітко видно гігантську скелю. Вона відома не лише своїм “екзотичним” виглядом. Приблизно посередині її схилу, над невеликим селищем Лучисте, що прилаштувалося на просторій широкій терасі, лежить славнозвісна Долина Привидів, або Кам’яних Бовванів. А трохи віддалік від селища знаходиться так званий Кам’яний Хаос – простір, заповнений величезними кам’яними брилами, які обвалилися з прямовисних схилів Демерджі у 1905 році. В свій час саме вони поховали під собою кримсько-татарське селище з тією ж назвою, що й гора.

# data[].attributes.headline
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.subject
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.headline
Коломієць Тетяна 8б. Карпати.

# data[].attributes.subject
Коломієць Тетяна 8б. Карпати.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Критичне мислення

# data[].attributes.attachment_link.title
КАРПАТИ | ТОП - 10 вражаючих фактів

# data[].attributes.headline
Коломієць Оля 8Б

# data[].attributes.subject
Коломієць Оля 8Б

# data[].attributes.body
На південь від Українського Полісся лежить лісостепова зона, або Лісостеп, що простягається майже на 1100 км від Передкарпаття на заході до Середньоруської височини на сході. Вона охоплює всю центральну частину території України завширшки в середньому 110 км.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Цікавий світ

# data[].attributes.attachment_link.title
Зона лісостепу. Рослинний і тваринний світ

# data[].attributes.headline
Філатова Софія

# data[].attributes.subject
Філатова Софія

# data[].attributes.body
На південь від Українського Полісся лежить лісостепова зона, або Лісостеп, що простягається майже на 1100 км від Передкарпаття на заході до Середньоруської височини на сході. Вона охоплює всю центральну частину території України завширшки в середньому 110 км.

Межа між лісостеповою і степовою зонами проходить по лінії Котовськ (біля кордону з Молдовою) — Первомайськ — Кіровоград — Кременчук — Красноград — Чугуїв — державний кордон України з Російською Федерацією.

Лісостеп займає близько 34% території України. Це друга за площею (після Степу) природно-географічна зона. Вона має високопродуктивні сільськогосподарські угіддя, високу розораність земель, значну лісистість, обмежену площу природних сіножатей і пасовищ.

Оскільки лісостепова фізико-географічна зона розташована між Поліссям і Степом, то в її північній частині відчувається більший вплив природних компонентів, типових для зони лісів, а на півдні посилюється вплив чинників, властивих степовій зоні.

Загалом природно-географічні умови Лісостепу є найсприятливішими для життя і діяльності людей.

# data[].attributes.headline
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.subject
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.headline
Зміни прородних ландшафтів. Коломієць Тетяна 8б.

# data[].attributes.subject
Зміни прородних ландшафтів. Коломієць Тетяна 8б.

# data[].attributes.body
Активний вплив людини на природні ландшафти на території України розпочався з розвитком орного землеробства ще у VІ – V тисячолітті до н. е. Вирощування культурних рослин землеробськими племенами призвели до формування перших сільськогосподарських ландшафтів у лісостеповій частині Правобережної України. Заснуванням грецьких колоній на чорноморському узбережжі у VІІ – ІІІ ст. до н. е. дало початок формуванню міських ландшафтів.
Отже, нині у зв’язку із значною освоєністю території України природно-антропогенні ландшафти значно переважають над природними. Не змінених діяльністю людини природних ландшафтів майже не залишилося, а мало змінені складають менше 20% території України.

# data[].attributes.headline
Філатова Софія 8Б

# data[].attributes.subject
Філатова Софія 8Б

# data[].attributes.body
Ландшафт є цілісною частиною географічної оболонки Землі, що утворилася в результаті складної й тривалої взаємодії усіх компонентів планети (клімату, гірських порід, рельєфу, води, повітря, біоти тощо) в певних умовах середовища, і як наслідок — набула характерного вигляду в просторі. Відтак, якщо у загальному розумінні, ландшафт — це будь-який простір з характерним виглядом, то у географічному — це простір з характерним виглядом у межах ландшафтної оболонки Землі.
Ландшафти мають різні розміри: від невеликих локальних утворень (річкові заплави й тераси, ерозійні яри і балки, гляціальні долини і горби тощо), до геокомплексів регіонального (рівнинні й гірські простори, континенти й океани тощо) й глобального (географічна оболонки Землі) рівня.
Ландшафти поділяють на територіальні (на суші) й аквальні (у водному середовищі), за походжнням — на природні й антропогенні та низку інших. Існує термін «культурний ландшафт», який змістовно є ширшим від антропогенного ландшафту.

# data[].attributes.headline
Жураковський Ігор

# data[].attributes.subject
Жураковський Ігор

# data[].attributes.body
Компоненти і чинники природно-територіальних комплексів (ПТК). Внаслідок тісного поєднання природних компонентів виникають природні комплекси.

Найбільшим природним комплексом Земної кулі є географічна оболонка, що утворилася в результаті взаємодії верхнього шару літосфери, нижнього шару атмосфери, гідросфери і біосфери.

В  межах географічної оболонки розрізняють різні за величиною відносно однорідні частини – природно-територіальні комплекси (а у водних басейнах – природно-аквальні комплекси). ПТК формуються в результаті тривалої взаємодії на певних територіях таких природних компонентів, як геологічна основа і гірські породи, рельєф, клімат, води, ґрунти, мікроорганізми, рослинність і тваринний світ. Для ПТК характерна подібність внутрішньої будови і основними чинниками розвитку ПТК є сонячна радіація, внутрішня енергія Землі й енергія її обертання, а також процеси, що відбуваються в атмосфері, гідросфері та біосфері. Ці енергетичні чинники впливають на розвиток комплексу через основні фізико-географічні процеси – теплообмін, вологообмін, обмін мінеральних та органічних речовин.Фація – найпростіший ПТК, що утворюється в межах одного елемента рельєфу, наприклад, на дні яру, схилі балки, вершині горба, вздовж русла річки. Фація має найбільш однорідні природні умови. Взаємозв’язана група фацій утворює урочище – ПТК, що формується в межах однієї відносно невеликої форми рельєфу (яру, балки, окремого горба, днища малої річкової долини). Просторове ж поєднання однакових за походженням урочищ, які сформувались на досить великій формі рельєфу, утворює місцевість. Місцевостями, наприклад, можуть бути заплава великої річки, плоске межиріччя, горбисте пасмо чи скелясте високогір’я.

Географічні ландшафти поділяють на групи за певними ознаками. Зокрема, враховуючи тектонічну будову і рельєф території, у межах України розрізняють два класи ландшафтів – рівнинних та гірських. Водночас серед рівнинних ландшафтів розрізняють підкласи низовинних та височинних ландшафтів, а серед гірських – передгірних, низькогірних, середньогірних, високогірних та міжгірно-улоговинних.

Рівнинні ландшафти об’єднуються у типи: широколистолісові, мішанолісові, лісостепові і степові. Серед степових ландшафтів ще розрізняють три підтипи: північно-, середньо- і південностепові. Гірські ландшафти Українських Карпат і Криму належать до гірських лучно-лісових і поділяються на декілька підтипів залежно від висотної поясності. Окремими типами є ландшафти Південного берега Криму, а також річкових заплав, озер, боліт.

# data[].attributes.headline
Жураковський Ігор

# data[].attributes.subject
Жураковський Ігор

# data[].attributes.body
На території України водяться ссавці (100 видів), птахи (360 видів), риби (200 видів), плазуни (20 видів), земноводні (17 видів). Тваринний світ змінювався впродовж геологічних періодів та в історичний час. Дослідники вважають, що наприкінці палеогену тут водилися свиноподібні тварини – антракотерії, безрогі носороги, білки, з птахів – баклани, мартини, кулики, качки, лелеки, сови. У річках жили крокодили, в морях – хижозубі кити.

Наприкінці неогену (1 млн. років тому), коли площа суходолу досягла сучасних розмірів, типовими представниками тваринного світу були: із ссавців – коні-гіпаріони, жирафи, мавпи-макаки, дикобрази, шаблезубі тигри, ведмеді, лисиці, їжаки, хохулі, зайці; з птахів – марабу, страуси, фламінго, дикі кури. В антропогені під час наступання льодовика вимерли гіпаріони, носороги, мавпи, жирафи, страуси, марабу.

Натомість з'явилися мамонти, волохаті носороги, велетенський і північний олені, печерні ведмеді і леви, гієни плямисті.

У післяльодовиковий період, коли кліматичні умови стали близькими до сучасних, ця фауна збідніла. З'явилося багато нових видів: зубри, дикі коні-тарпани, первісні бики-тури, дикі осли-кулани, сайгаки, ведмеді, траплялись леви та гієни.

До зникнення мамонтів, волохатих носорогів і велетенських оленів спричинилось поширення скотарства і землеробства. Особливо змінився тваринний світ у нашому тисячолітті у зв'язку із зростанням населення та розвитком сільськогосподарського виробництва. У XVI ст. на Поліссі зникли кулани, в лісостеповій і степовій зонах – дикі коні, сайгаки, в Карпатах – сарна, заєць-біляк, біла куріпка.

В сучасних умовах відбулися і відбуваються великі зміни у видовому і кількісному складі диких тварин.

На території України для кожного природного комплексу (зони хвойно-широколистих лісів, Лісостепу, Степу, Українських Карпат, Кримських гір, лимано-дельтових і прибережно-морських районів морів) характерний свій тваринний світ.

Для зони мішаних лісів найбільш типові такі види тварин, як лось, косуля, свиня дика, олень благородний, білка, куниця лісова, борсук, соня лісова, трапляються бурий ведмідь, рись, заєць-біляк. У лісах, на луках і болотах водяться полівка лісова, лісова і польова миші, бурозубки звичайна і мала, кутора, кріт. Досить багато є лисиць і вовків, 3 птахів – тетерев, рябчик, глухар, дятел чорний, шпак, синиця, дика качка, кулик, деркач, журавель сірий, дикий голуб. З плазунів поширені гадюка звичайна, вуж звичайний, ящірка прудка, болотяна черепаха. Із земноводних – тритони, ропухи, жаби та ін. З комах – сосновий і непарний шовкопряди, короїд, хрущ, ґедзь. Останніх багато на заболочених місцевостях.

# data[].attributes.headline
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.subject
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.headline
Філатова Софія

# data[].attributes.subject
Філатова Софія

# data[].attributes.body
Формування рослинного покриву. Ще 15 – 12 тис. років тому під час останнього зледеніння в Європі майже вся територія України була вкрита трав’яною рослинністю. На півночі утворилася холодна тундра, а на півдні – не надто тепліший степ. Ліси й теплолюбні рослини зберігалися лише в затишних долинах на півдні і в Кримських горах. Після закінчення льодовикової епохи наприкінці антропогенового періоду сформувалася сучасна рослинність. Її видовий склад і поширення залежали від зміни кліматичних умов. Теплі вологі періоди сприяли поширенню листяних лісів з бука, дуба, каштана, граба, клена, а в епохи похолодання з’являлися сосново-березові ліси. В південній ж частині України сотні тисяч років панувала степова рослинність.

Нині в рослинному покриві нашої країни є види рослин, які залишилися від давніх геологічних епох. Їх називають реліктами. В Україні реліктовими є тис ягідний, рододендрон жовтий, меч-трава болотна, ломикамінь болотний та інші.

На видовий склад сучасної рослинності мала вплив і господарська діяльність людини, яка спричинила зникнення одних видів рослин та поширення нових, завезених з інших територій.

Найдавнішим видом дерев, що все ще ростуть на Землі, в Україні є гінкго дволопатевий: дерева цього виду росли ще в юрському періоді, тобто 160 млн років тому! Нині росте в ботанічних садах Києва, Білої Церкви, Криму.

Закономірності поширення рослинності. Розмаїтий рослинний покрив України представляють понад 30 тис. видів вищих рослин, серед яких переважають трав’яні. Дерев і чагарників лише 280 видів. Більш як 600 видів вищих рослин є ендеміками – такими, що зустрічаються тільки на цій території. Природна рослинність в Україні збереглася тільки в лісах, на луках, болотах, схилах балок і ярів, на заповідних територіях.

Рослини, що ростуть на певній території, пристосувавшись до однакових природних умов (клімату, рельєфу, геологічної будови, ґрунтів та ін.), утворюють рослинні угруповання. В них гармонійно співіснують дерева, кущі, трав'яні рослини, мохи, лишайники, гриби. Найпоширенішими в Україні є лісові, степові, лучні та болотні рослинні угруповання. В різних частинах України їх видовий склад неоднаковий, що зумовлено відмінностями у зволожені, освітленні, тепловому режимі, ґрунтах. На рівнинній частині України рослинний покрив поширюється здебільшого зонально – залежно від географічної широти. В горах спостерігається зміна рослинності за висотними поясами.

# data[].attributes.headline
Філатова Софія

# data[].attributes.subject
Філатова Софія

# data[].attributes.body
Вода, що міститься в порожнинах, тріщинах, порах гірських порід у верхніх шарах земної кори, називається підземною. Відомо, що підземні води утворюються внаслідок просочування атмосферних опадів крізь водопроникні породи та накопичення їх на водотривких породах. При цьому формується водоносний шар. Оскільки в земній корі чергуються водопроникні та водотривкі гірські породи, підземні води залягають в земній корі кількома «поверхами».

У верхньому, найближчому до поверхні шарі гірських порід і в ґрунті знаходяться підземні калюжі — верховодки, які з’являються після дощів або танення снігу, а в тривалу посуху зовсім зникають.
як і ґрунтові води, утворюють джерела.

Там, де пласти гірських порід залягають у складках земної кори, міжпластові води знаходяться під великим тиском. Такі напірні міжпластові води називають артезіанськими.

Підземні води мають різну температуру. Залежно від цього розрізняють холодні (до +20 °С), теплі (до температури людського тіла: +37 °С) та термальні (понад +37 °С) підземні води.

За хімічним складом підземні води бувають прісними та солоними. Мінералізованими водами називають підземні води з підвищеною концентрацією розчинних солей і газів.

# data[].attributes.attachment_caption
Цікаві факти про болота.

# data[].attributes.headline
Коломієць Тетяна

# data[].attributes.subject
Коломієць Тетяна

# data[].attributes.body
У болотах добре зберігаються залишки рослин і навіть тіла людей. На болотах зростає – журавлина, морошка, лохина. На болотах, в теплі темні ночі можна побачити слабо мерехтливі вогники, це відбувається через загоряння болотного газу (болотного метану), гниття рослин або фосфорних організмів. Болото на 90 % складається з води і кислот торфу (це уповільнює ріст бактерій) і через це тіло потонулої людини в болоті не руйнується і воно прекрасно зберігається.
Більшість знайдених тіл людей в болотах відбулося до 1-4 століття до нашої ери (наприклад «Людина з Толлунда», померла у 4 столітті до нашої ери і була знайдена в торф’яному болоті в Толлунді (Данія).
Хоча болото є не найкращим місцем, все ж їх відвідують заради грибів, ягід і лікарських рослин, які ростуть тільки там.

# data[].attributes.headline
Жураковський Ігор

# data[].attributes.subject
Жураковський Ігор

# data[].attributes.body
З вулканічною діяльністю пов'язані також і загатні озера. При виверженні вулкану нерідко потоки лави загачують річкові долини або грабени, утворюючи природні греблі. До найвідоміших таких озер відносяться Севан, Тиверіадське озеро та Ківу. Дуже часто загатні озера утворюються в гірських долинах шляхом обвалів, оповзання, морен льодовиків. При цьому обвалюється велика маса гірської породи і озера утворюються буквально за декілька годин чи діб[1]. Причиною утворення деяких озер є оповзання, які виникли при землетрусах або великих опадах. До таких озер відносяться Мантаро в Перу, Яшин-Куль у Ферганській долині та Синевир в Україні. В горах, де є льодовики, зустрічається багато озер, більшість з яких є загатними і утворились через кінцеві моренні вали, які перекривають долини. Іноді в гірській долині можна спостерігати ланцюжок таких загатних озер, який виглядає як сходинки.

Території, збудовані складчастими породами різного віку, є гідрогеологічними провінціями. Це провінція Українського щита, тут води залягають у тріщинах кристалічних і метаморфічних порід. У Донецькій провінції підземні води є в породах від девонського до антропогенового періоду. До провінцій складчастих Українських Карпат належать артезіанські басейни Передкарпаття, складчастих гір, Закарпатської западини. У гідрогеологічній провінції Кримських гір підземні води поширені в тріщинуватих юрських і крейдових породах. На значній території України перші від поверхні горизонти підземних вод малопридатні для використання. Ресурси підземних вод виснажуються, вони потребують раціонального використання та охорони.

# data[].attributes.headline
Жураковський Ігор

# data[].attributes.subject
Жураковський Ігор

# data[].attributes.body
Тектонічні озера — найбільші та найглибші озера, які займають западини, що виникли в результаті тектонічних рухів земної кори: розломи, скиди, грабени, міжгірні та рівнинні прогини. Найглибшими озерами на планеті є Байкал і Танганьїка — вони значно глибші аніж такі моря, як Баренцове, Карське та Східно-Сибірське. З грандіозним розломом земної кори — Східно-Африканським грабеном — пов'язана система великих африканських озер: Туркана, Альберт, Едвард, Вікторія, Танганьїка і Ньяса. На місці велетенських скидів утворились западини Великих Озер — Верхнє, Гурон, Мічиган, Ері та Онтаріо. До тектонічних розломів приурочені численні озера Скандинавії, Фінляндії і Карелії: Венерн, Веттерн, Меларен, Імандра, Умбозеро, Ловозеро та Ковдозеро. В міжгірських прогинах знаходяться гірські озера Іссик-Куль, Телецьке та Каракуль.

Дуже екзотично виглядають вулканічні озера, які отримали поширення в областях сучасного та древнього вулканізму. Особливо часто вулканічні озера зустрічаються у відомому Тихоокеанському вулканічному кільці. На Японських островах, наприклад, майже половина озер вулканічного походження. Їх також можна зустріти і в Європі, Африці, Австралії і навіть в Антарктиді. Вулканічні озера утворюються при вибухах верхніх частин вулканів в кратерах, які являють собою воронки навколо жерла. Такі озера невеликі, округлої форми, однак відносяться до глибоководних. Діаметр їх зазвичай не перевищує 2-3 км, але глибина сягає декількох сотень метрів. Кальдери відрізняються від кратерів більшими розмірами — це великі вулканічні западини округлої форми, які мають діаметр 25-30 км. Дно їхнє частіше пласке, схили стрімкі, глибина сягає декількох сотень метрів. Утворюються кальдери за допомогою вибухів вулкану, коли знищується частина вулканічного конуса або він просідає при відході лави і виникненні пустоти в джерелі вулкану. Маари — це згаслі вулкани вибухового типу, які мають вигляд широкої воронки, обмеженої невисоким валом.
З вулканічною діяльністю пов'язані також і загатні озера. При виверженні вулкану нерідко потоки лави загачують річкові долини або грабени, утворюючи природні греблі. До найвідоміших таких озер відносяться Севан, Тиверіадське озеро та Ківу. Дуже часто загатні озера утворюються в гірських долинах шляхом обвалів, оповзання, морен льодовиків. При цьому обвалюється велика маса гірської породи і озера утворюються буквально за декілька годин чи діб[1]. Причиною утворення деяких озер є оповзання, які виникли при землетрусах або великих опадах. До таких озер відносяться Мантаро в Перу, Яшин-Куль у Ферганській долині та Синевир в Україні. В горах, де є льодовики, зустрічається багато озер, більшість з яких є загатними і утворились через кінцеві моренні вали, які перекривають долини. Іноді в гірській долині можна спостерігати ланцюжок таких загатних озер, який виглядає як сходинки.

# data[].attributes.headline
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.subject
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.body
Компоненти природи гірські породи, атмосферне повітря, поверхневі води, ґрунти, рослинність і тваринний світ — утворюють систему, у якій усі частини взаємозалежні. Так було протягом усієї історії розвитку Землі, так є й тепер. Взаємозв’язок у природі зумовлений обміном енергією, речовиною та інформацією між її компонентами.

Кожний компонент географічної (ландшафтної) оболонки (рельєф, ґрунти, води, органічний світ та ін.) розвивається за власними законами. Однак жоден із них не існує й не розвивається ізольовано. Він зазнає впливу інших компонентів і сам впливає на них. Постійний обмін речовини й енергії між окремими частинами ландшафтної оболонки визначає її цілісність. Якщо в ландшафтній оболонці змінити якусь одну ланку, почнуть відповідно змінюватися й усі інші. Ландшафтна оболонка — це водночас і цілісна, і неоднорідна система.

# data[].attributes.headline
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.subject
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.body
Для вивчення клімату ми застосуємо загальнонаукові методи аналізу й синтезу, які доповнюють один одного.

Аналіз — це метод наукового дослідження, який полягає в уявному поділі на складові частини предмета чи явища для розуміння його суті. Аналіз клімату означає дослідження окремих чинників, які на нього впливають.

Синтез — це метод наукового дослідження, спрямований на вивчення взаємодії складових частин предмета чи явища. Метод синтезу при вивченні клімату полягає у виявленні взаємодії між окремими кліматотвірними чинниками.

На клімат будь-якої території впливають три основні кліматотвірні чинники: сонячна енергія, циркуляція атмосфери, підстилаюча поверхня. Клімат є результатом взаємодії вказаних чинників .

# data[].attributes.headline
Токар Дмитро 8Б

# data[].attributes.subject
Токар Дмитро 8Б

# data[].attributes.body
Цікава інформація про корисні копалини Закарпаття – на водорозділі річок Малої та Великої Угольок знаходиться карстова печера, закладена у юрських мармуризованих вапняках і є прикладом дії тріщинуватих вод на слаборозчинні карбонатні породи. Крім сталактитів на стінах утворилися численні кальцитові кульки, які блиском і красою нагадують перлини. Також там великі запаси золота та лікувальної солі.
Цікаві факти про корисні копалини Євразії
Складна геологічна будова Євразії зумовила формування на її території найрізноманітніших корисних копалин. Євразія посідає провідне місце у світі за запасами нафти та газу, руд кольорових металів.
Цікавинка про корисні копалини Євразії – тут зосереджена велика частина світових запасів горючих корисних копалин.
Завдяки активним процесам вулканізму, що відбувались колись, Євразія багата на алмази твердих порід, які дуже високо ціняться в світі.

# data[].attributes.headline
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.subject
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.headline
Філатова Соня 8Б

# data[].attributes.subject
Філатова Соня 8Б

# data[].attributes.body
Цікаві факти про корисні копалини України

У надрах України знайдено більше 200 видів корисних копалин, відкрито близько 20 000 їх родовищ і проявів, 96 видів корисних копалин. Найстаріший за часом відкриття й експлуатації в Україні регіон по видобуванню нафти – це Карпатський нафтовидобувний регіон.

# data[].attributes.headline
Жураковський Ігор 8 А

# data[].attributes.subject
Жураковський Ігор 8 А

# data[].attributes.body
За промисловим використанням всі корисні копалини Кіровоградської області поділяються на металічні (руди різноманітних металів), неметалічні (будматеріали, хімічна сировина, мінеральні добрива, вогнетривкі і абразивні матеріали) і горючі (вугілля, торф, горючі сланці тощо). До особливої групи відносяться підземні води.

На території області експлуатуються родовища більш ніж двох десятків різноманітних видів корисних копалин, а також відкриті рудопроявлення ще багатьох інших видів мінеральної сировини.
У Кіровоградській області поширені родовища бурого вугілля, які відносяться до Дніпровського буровугільного басейну. Вугілля залягає серед палеогенових пісків та глин, вік його становить 40—50 млн років, товщина шарів вугілля досягає 20 м. В області зосереджено 90 % запасів вугілля (3,3 млрд т) Дніпровського басейну.

Найвизначніші родовища відомі в Олександрії, Балаховці, Петровому, Михайлівці, Бандурівці.

Середнє річне видобування бурого вугілля брикетів на Дмитрівській і Байдаківській фабриках — близько 3,5 млн т. Брикети бурого вугілля є повноцінним паливом, зручним для спалювання та перевезення. Вони використовуються для термічної обробки, при виробництві бензину, мастила, газів. Практично все видобуте вугілля переробляється і використовується в області.
Перше родовище урану виявлене в 1964 році. У наступні роки після Мічурінського родовища знайдене Ватутінське родовище, Северинське родовище та цілий ряд інших, на базі яких утворено власну мінерально-сировинну базу атомної енергетики України. Усі родовища, за наявними в них запасами, належать до великих. Переробка урану здійснюється до стадії «окис-закис». Збагачені концентрати для подальшої переробки по розподілу на уран — 238 переправляються в Росію.

Об’єкти уранодобувної промисловості – це три родовища уранової руди – Новокостянтинівське, Інгульське та Смолинське. Добування руди ведеться на Інгульській та Смолинській шахтах Східного гірничо-збагачувального комбінату (ГЗК). Новокостянтинівська шахта законсервована.

На території області зафіксовано виділення радону та його продуктів розпаду (радон-222), особливо у центральній частини області, яка розміщена на масиві гірських порід гранитоїдного складу. Більша кількість радону вивільнюється при видобуванні урану, який несприятливо впливає на клімат регіону та здоров’я людей. Фонове гама-випромінювання у області складає від 10 до 18мкр/год., а у м. Кіровограді – 9-15мкр/год.

# data[].attributes.headline
 Слєсарєв Давид 8-А

# data[].attributes.subject
 Слєсарєв Давид 8-А

# data[].attributes.body
На території України є всі основні види палива. Проте за сумарними запасами серед паливних ресурсів найбільше кам'яного вугілля, яким Україна може повністю себе забезпечити впродовж декількох сотень років. Натомість, запаси природного газу і нафти значно менші, а забезпеченість ними національної економіки недостатня. У надрах України є також буре вугілля, торф і горючі сланці.

Кам’яне і буре вугілля. За розвіданими запасами кам’яного вугілля (понад 54 млрд т) Україна посідає 2-е місце в Європі та 7-е у світі. Основні його запаси сконцентровані у Донецькому басейні (Донбасі), що розташований на сході країни. Там є різні види кам'яного вугілля: енергетичне, антрацит (який має найбільшу теплотворну здатність), коксівне (що служить паливом для металургійної промисловості). Вугілля в басейні залягає сотнями пластів. Однак внаслідок тривалої експлуатації (з кінця XVIII ст.) найбільш потужні і доступні вугільні пласти вже вироблені. Нині пласти залягають на великій глибині (до 1 200 м), мають малу потужність (0,5 – 2 м), великий кут похилу і велику газоносність. Тому видобуток вугілля в багатьох частинах Донбасу (здебільшого Донецька і Луганська області) стає невигідним і небезпечним. Певні перспективи розвитку вуглевидобутку має Західний Донбас (Дніпропетровська область).

Порівняно невеликі запаси кам’яного вугілля зосереджені у Львівсько-Волинському басейні, який розташований на заході України на межі Львівської і Волинської областей. Вуглевидобуток там почали в середині XX ст. Вугілля залягає на глибині 300 – 700 м в нечисленних і малопотужних пластах, має підвищену зольність і вологість. Воно використовується здебільшого у західному регіоні країни як енергетичне і побутове паливо.

Поклади бурого вугілля зосереджені в основному в Дніпровському басейні, родовища якого розкидані в Житомирській, Черкаській, Кіровоградській і Дніпропетровській областях. Найбільшим є Олександрійське родовище. Вугілля там залягає близько до поверхні, а тому видобувається відкритим способом. Його як паливо використовують ТЕС і місцеве населення. Невеликі родовища бурого вугілля є в Придністров'ї, Передкарпатті і Закарпатті, однак розробка їх припинена.

# data[].attributes.headline
Андрющенко Денис 8-А 

# data[].attributes.subject
Андрющенко Денис 8-А 

# data[].attributes.body
Цікаві факти про корисні копалини України
Україна входить до числа провідних мінерально-сировинних держав світу.У надрах України знайдено більше 200 видів корисних копалин, відкрито близько 20 000 їх родовищ і проявів, 96 видів корисних копалин.Найстаріший за часом відкриття й експлуатації в Україні регіон по видобуванню нафти – це Карпатський нафтовидобувний регіон.За запасами нерудних (неметалевих) корисних копалин Україна посідає одне з провідних місць у світі.В Україні найбільші в світі запаси сонячного каміння – бурштину.Переважна більшість алмазів, що видобуваються в Україні, – це технічні алмази.Гранати українських родовищ мають відмінні абразивні властивості, тому користуються широкою популярністю в світі.

# data[].attributes.headline
Філатова Софія 8Б

# data[].attributes.subject
Філатова Софія 8Б

# data[].attributes.body
Типи рельєфу, створені поверхневими текучими водами. Під дією поверхневих текучих вод виникли водно-ерозійні форми рельєфу. Це численні борозни, вимоїни, яри, балки, річкові долини. Такі форми рельєфу часто зустрічаються в Україні у зв’язку зі значними коливаннями висот, що сприяє утворенню водотоків, достатньою вологістю клімату та наявністю на поверхні осадових порід, що легко розмиваються водою. Водно-ерозійні форми рельєфу особливо поширені на високому правому березі Дніпра, на Подільській і Середньоруській височинах, Причорноморській низовині.

Типи рельєфу, створені підземними водами. Результатом роботи підземних вод є карстові та суфозійні форми рельєфу. Процес карсту являє собою розчинення водою деяких гірських порід: вапняків, гіпсу, крейди, солей. Унаслідок цього утворюються порожнини на поверхні (відкритий карст) або під землею (похований карст). На поверхні в результаті карсту формуються карстові борозни (кари) та карстові лійки.

Кари мають вигляд канавок, борозен чи щілин глибиною від декількох сантиметрів до 1-2 м. Виникають на поверхні розчинних гірських порід унаслідок дії атмосферних опадів. Розташовані найчастіше паралельними рядами, іноді — замкненими заглибинами. У місцях інтенсивного поширення карів виникають цілі карові поля, які займають десятки квадратних кілометрів.

Підземні порожнини такого ж походження, оздоблені сталактитами та сталагмітами, називають карстовими печерами. Вони найбільше поширені у Криму (86 % усіх підземних порожнин України), на Західному Поділлі (Придністров’ї), Донбасі. В Україні знаходиться найдовша у світі гіпсова печера Оптимістична. Сумарна обстежена довжина її ходів становить понад 240,5 км. Печера до кінця ще не розвідана.

Суфозія (з латини — підкопування) — процес винесення дрібних часток породи на малих глибинах, що супроводжується просіданням ґрунту. Так утворюються поди — пологі западини округлої або овальної форми, днища яких від центральної, найбільш низької частини поступово підвищуються до країв і непомітно зливаються з навколишньою поверхнею. В Україні їх називають степовими блюдцями. їх діаметр коливається від кількох метрів до кількох сотень метрів, а глибина — від кількох десятків сантиметрів до 3-4 м. Поди завдають шкоди землеробству. Навесні степові блюдця часто перетворюються на тимчасові озера. Частина з них (звісно, найбільші) можуть стати постійними озерами.

Типи рельєфу, створені морем. У результаті роботи моря сформувалися берегові форми рельєфу. Руйнівна робота моря — абразія — зумовлює формування прибережних урвищ, які називають кліфами (з англійської — скеля). Прибійна хвиля постійно руйнує берег, і кліф відступає убік суходолу. При цьому розширюється абразійна тераса. В результаті акумулятивної роботи моря намиваються пляжі та коси.

Типи рельєфу, створені вітром. Унаслідок роботи вітру утворилися еолові форми рельєфу. В Україні це численні дюни та піщані пасма. Вони поширені у долинах річок і на морських узбережжях. Незакріплені піски перевіює вітер у нижній течії Дніпра.

Типи рельєфу, створені давнім льодовиком. Помітний слід у формуванні рельєфу України відіграли давні епохи зледеніння. Дніпровський льодовик залишив по собі чимало льодовикових і водно-льодовикових форм рельєфу.

До льодовикових форм рельєфу належать поширені на Поліссі моренні рівнини, де льодовик залишив кучугури принесеного уламкового матеріалу: перемішані валуни, гальку, пісок, глину. Тверді гірські породи Українського щита льодовик обточив і відшліфував до блиску, утворивши так звані баранячі лоби. У Карпатах від давнього зледеніння залишилися кари, або цирки, — неглибокі улоговини у формі амфітеатру, часто заповнені водою озер.

Талі води льодовика нанесли піски, утворивши на Поліссі зандрову (з ісландської — пісок) рівнину.

# data[].attributes.headline
Формування рельєфу. Жураковський Ігор  8 А клас

# data[].attributes.subject
Формування рельєфу. Жураковський Ігор  8 А клас

# data[].attributes.body
Формування рельєфу України відбувалося впродовж усієї геологічної історії. Його сучасні форми й територіальні особливості сформувалися протягом останніх двох мільйонів років. Процес розвитку рельєфу триває. Важливу роль у зміні форм рельєфу відіграли останні тектонічні рухи земної кори, їх інтенсивність і територіальна особливість, а також процеси, які формувалися під дією водно-кліматичних чинників в умовах сили тяжіння Землі.

Рельєф — важливий чинник оцінювання можливостей господарського розвитку території. Рівнинна поверхня території України завжди була сприятливою для поселення народів, облаштування їх побуту, сільськогосподарського освоєння земель, будівництва доріг, промислових об’єктів тощо. Для України характерні рівнинні території з невеликими висотами — у середньому до 180 м над рівнем моря.

Низовини, височини, гори України прив’язані до різних тектонічних структур, що становлять основу певної форми рельєфу. Крім того, існує багато так званих дрібних форм рельєфу: балки, яри, горби та ін.Перепади денної та нічної температур зумовлюють утворення тріщин у міцних гірських породах. Вода у вигляді дощу й снігу потрапляє в ці тріщини. Вона збільшує їх, замерзаючи або вимиваючи. До водного рельєфу належать промоїни, яри та балки. Вітер іще більше заглиблює ці ділянки. Як наслідок, відколюються великі шматки породи, а на поверхні відшаровуються дрібні частки. Ці процеси називають вивітрюванням, відшаровуванням і вимиванням. Джерелом енергії для зовнішніх рельєфоутворювальних процесів є сонячне випромінювання, сила тяжіння Землі та її добовий рух навколо своєї осі. Вони зумовлюють вивітрювання гірських порід, переміщення продуктів руйнування, роботу текучих вод, хвиль, льодовиків. Отже, екзогенні форми рельєфу можуть відрізнятися походженням (генезисом). З-поміж них виокремлюють: гравітаційні (під дією сили тяжіння), водно-ерозійні (сформовані руйнівною роботою постійних і тимчасових водних потоків), льодовикові (є результатом дії гірських і материкових зледенінь), карстові (пов’язані з процесами розчинення гірських порід), еолові (вітрові), біогенні (пов’язані з діяльністю живих організмів).

# data[].attributes.headline
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.subject
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.headline
Снітко Анжеліка 8-А

# data[].attributes.subject
Снітко Анжеліка 8-А

# data[].attributes.body
Геоло́гія (від дав.-гр. γῆ — земля, і λογος — наука) — сукупність наук про тверду оболонку Землі, її будову, речовинний склад, рухи та історію розвитк.

Інакше: геологія — це наука і вивчення твердої та рідкої речовини, що складають Землю. Галузь геології охоплює вивчення складу, структури, фізичних властивостей, динаміки та історії земних матеріалів, а також процесів, за допомогою яких вони формуються, переміщуються і змінюються. Геологія є основною академічною дисципліною, яка також важлива для: видобутку корисних копалин і вуглеводнів, знань про небезпечні природні явища та пом'якшення їх наслідків, деяких областей геотехнічної інженерії та розуміння минулих кліматичних умов і довкілля.

Вперше термін «геологія» увів норвезький природознавець М. Ешольт (норв. Mikkel Pederson Escholt) у 1657 у книзі «Геологія Норвегії» (норв. Geologia Norvegica)

Від інших наук про Землю, таких як океанографія чи метеорологія, геологія відрізняється тим, що досліджує тверду оболонку Землі — літосферу і те, що знаходиться під нею.
Предметом вивчення у геології є:

речовинний склад земної кори;

внутрішня будова земної кори;

процеси, що відбуваються в земній корі і на її поверхні;

рухи та історія розвитку земної кори;

закономірності утворення й поширення корисних копалин.

Найближче до геології серед наук про Землю знаходяться: фізична географія, геоморфологія, ґрунтознавство, гляціологія і геодезія.
На стику геології і біології знаходиться палеонтологія (наука про викопні організми), геології і фізики — геофізика (досліджує фізичні властивості надр Землі), геології і хімії — геохімія (вивчає хімічний склад гірських порід і руд та поведінку хімічних елементів в Земній корі).

# data[].attributes.headline
Кропивни́цький (до 1924 року Єлисаветград, у 1924–1934 роках — Зінов'євськ, 1934–1939 роках — Кірово, у 1939–2016 роках — Кіровоград) — адміністративний центр Кіровоградської області та Кропивницького району; промисловий і культурний осередок у центрі країни; вузол автошляхів, залізнична станція. Чисельність населення станом на 1 січня 2022 року становить 219 675 осіб.Кропивницький лежить у межах Придніпровської височини, на берегах річки Інгул, де в неї вливаються менші річки — Сугоклія та Біянка.Утворення міста в середині XVIII століття пов'язане з будівництвом фортеці святої Єлисавети. Місто пережило в середині XIX — на початку XX століть «золоту еру» — розвивалася промисловість, розбудовувалась міська інфраструктура, розквітла культура, зокрема тут у 1882 році відкрили перший український професійний театр, засновником якого був Марко Лукич Кропивницький. У 1939 році місто стало центром Кіровоградської області.

# data[].attributes.subject
Кропивни́цький (до 1924 року Єлисаветград, у 1924–1934 роках — Зінов'євськ, 1934–1939 роках — Кірово, у 1939–2016 роках — Кіровоград) — адміністративний центр Кіровоградської області та Кропивницького району; промисловий і культурний осередок у центрі країни; вузол автошляхів, залізнична станція. Чисельність населення станом на 1 січня 2022 року становить 219 675 осіб.Кропивницький лежить у межах Придніпровської височини, на берегах річки Інгул, де в неї вливаються менші річки — Сугоклія та Біянка.Утворення міста в середині XVIII століття пов'язане з будівництвом фортеці святої Єлисавети. Місто пережило в середині XIX — на початку XX століть «золоту еру» — розвивалася промисловість, розбудовувалась міська інфраструктура, розквітла культура, зокрема тут у 1882 році відкрили перший український професійний театр, засновником якого був Марко Лукич Кропивницький. У 1939 році місто стало центром Кіровоградської області.

# data[].attributes.headline
Бурлаков Родіон 

# data[].attributes.subject
Бурлаков Родіон 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ДНВП Картографія

# data[].attributes.attachment_link.title
Інтерактивна карта. Фізична географія України. 8 клас

# data[].attributes.headline
Філатова Софія 8Б 

# data[].attributes.subject
Філатова Софія 8Б 

# data[].attributes.body
Тектонічні структури – різні за утворенням, будовою,віком та розмірами ділянки літосфери. Розрізняють два типи тектонічних структур: платформи та області складчастості.
Основними тектонічними структурами є складчасті пояси (відносно рухомі ділянки) і платформи (відносно стійкі ділянки) земної кори. Розміщення основних тектонічних структур зображене на тектонічних картах.
Геологічна будова ділянки земної кори. Форма залягання гірських порід. Сукупність тектонічних форм ділянки земної кори, яка визначає особливості геологічної будови цієї ділянки (наприклад, складчасті, розривні, змішані структури).

# data[].attributes.headline
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.subject
Мєдвєдєв Єлисей 8-Б

# data[].attributes.headline
Слєсарєв Давид 8-А

# data[].attributes.subject
Слєсарєв Давид 8-А

# data[].attributes.body
Кiровоградська область розташована в центрi України, мiж рiчками Днiпром та Пiвденним Бугом, в пiвденнiй частинi Приднiпровської височини.

Територiя областi складає 24,6 тис.кв.км.

Клiмат

Клiмат областi помiрно-континентальний, що забезпечує сприятливi умови для розвитку сiльського господарства. Зима м`яка з частими вiдлигами.

Середня температура сiчня -5, -6 С, липня +20, +21 С. Рiчна кiлькiсть опадiв 420-470 мм.

Грунтовий покрив

Грунти областi мають високу родючiсть. Грунтовий покрив областi характерний для перехiдної зони вiд пiвденного лiсостепу до пiвнiчного степу.

В пiвнiчнiй частинi областi переважають чорноземи потужнi малогумуснi iз вмiстом гумуса 5,0% та середньогумуснi iз вмiстом гумуса трохи бiльше 5,5%. Значнi площi тут займають чорноземи в рiзному ступенi реградурованi, а також чорноземи опiдзоленi, темно-сiрi опiдзоленi та сiрi опiдзоленi грунти.

Для пiвденно-схiдних районiв найбiльш поширеними грунтами є чорноземи звичайнi, середньо - та малогумуснi, а в пiвденнiй частинi - чорноземи звичайнi малогумуснi малопотужнi.

За механiчним складом грунти пiвнiчних районiв - важкосуглинистi, пiвденних - легкосуглинистi, а в Приднiпров`ї - легко - та середньосуглинистi.

Населення.

Населення областi складає 1197,8 тис.чоловiк. Середня густота населення 49 чол./кв.км.

Мiське населення - 733,2 тис.чол. ( 61% ).

Сiльське населення - 464,6 тис.чол. ( 39% ).

В областi живуть представники бiльш нiж 30 нацiональностей.

Українцi складають 85,3%, росiяни - 11,7%, представники iнших нацiональностей - 3% населення.

Адмiнiстративний подiл.

Кiровоградська область нараховує 23 адмiнiстративних райони, з них 2 райони - у м.Кіровограді , а також  12 мiст, з яких 4 - обласного пiдпорядкування, 26 селищ мiського типу, 1021 сiльський населений пункт.

Кiровоград є адмiнiстративним, промисловим та культурним центром областi.

# data[].attributes.headline
Сургутська Яна 

# data[].attributes.subject
Сургутська Яна 

# data[].attributes.body
Насе́лення, людність — сукупність людей, що постійно живуть у межах якоїсь конкретно вказаної території (районі, місті, області, частини країни, країні, континенту чи всієї земної кулі тощо). Наука, яка вивчає розмір, структури, динаміку руху і розвиток людности, зветься демографією.

Людність з точки зору демографії має статеву, вікову, соціальну, етнічну (та ін.) структури.

Процеси народження, старіння, смертности, зміни генерацій — у демографії звуться природним рухом населення. На відміну від нього — міграція називається механічним рухом населення.

Зміст

1Стан людности на сьогодні у світі

2Стан населення України

3Примітки

4Посилання

5Див. також

Стан людности на сьогодні у світі[ред. | ред. код]

Докладніше: Населення Землі

За даними демографічної науки на початку нашої ери на Землі нараховувалося близько 200 млн осіб, у 1000 р. — 275 млн, у середині 17 ст. — 500 млн, у 1850 — 1,3 млрд, у 1900 — 1,6 млрд, у 1950 — 2,5 млрд, у 1970 — 3,6 млрд за даними на 1999 рік, чисельність людности світу становила 6 млрд.

Зараз чисельність людности Землі становить 7 794 798 739 осіб. Протягом ХХ ст. кількість людей зросла вчетверо. У містах мешкає 51 % населення, у селах — 49 %.

# data[].attributes.headline
Сургутська Яна

# data[].attributes.subject
Сургутська Яна

# data[].attributes.headline
Радчук Юлія 8-Б

# data[].attributes.subject
Радчук Юлія 8-Б

# data[].attributes.body
Кіровоградська область розташована на Правобережжі України на межиріччі Дніпра та Південного Бугу, в центральній частині України, у межах двох фізико-географічних зон – лісостепової і степової (більша частина). Ґрунтовий покрив області характерний для перехідної зони від південного лісостепу до північного степу і представлений більш, ніж 50 відмінами ґрунтів. У ґрунтовому покриві переважають чорноземи: в північній частині поширені глибокі та опідзолені, в південній частині – звичайні середньо гумусні й  малогумусні. Є також сірі лісові, болотні та інші ґрунти. Серед областей України Кіровоградська відзначається багатством земельних ресурсів, значною природною родючістю ґрунтів. Разом з тим, область має високий рівень розораності її території (71,7 %). Проблема деградації земель в Україні, у тому числі і в Кіровоградській області є актуальною та гострою. До  деградаційних процесів, характерних для нашої країни, можна віднести ерозію, забруднення, підтоплення територій, зсуви ґрунту. Значна кількість сільськогосподарських угідь області (понад 50 %) піддаються дії водної ерозії, чому сприяють сильно розчленований рельєф місцевості, інтенсивна система землеробства та зливовий характер дощів. Територія області становить 2458,8 тис.га або 4,1% території України, з них 2031,6 тис.га або 82,6% займають сільськогосподарські угіддя,216,5 тис.га або 8,8% - ліси і інші лісовкриті площі, 89,5 тис. га або 3,6% - забудовані землі.

# data[].attributes.headline
Сургутська Яна

# data[].attributes.subject
Сургутська Яна

# data[].attributes.body
КІРОВОГРА́ДСЬКА О́БЛАСТЬ – область у центральній частині України, у межиріччі Дніпра та Південного Бугу. Пл. 24,6 тис. км ² (4,07 % тер. України, 11-е м. серед ін. областей). Заг. кількість наяв. насел. станом на 2001 за уточненими даними Всеукр. перепису становила 1 133 052 особи (22-е м. серед ін. областей; складає 91,4 % до 1989): українців – 90,13 %, росіян – 7,46 %, молдаван – 0,74 %, білорусів – 0,49 %, вірмен – 0,27 %, болгар – 0,20 %, євреїв – 0,09 %, циган – 0,08 %, азербайджанців – 0,07 %, поляків – 0,04 %. Чисельність наяв. насел. області на 1 лютого 2012 – 1 000 936, на 1 грудня 2012 – 995 955 осіб. У складі К. о. – 21 р-н (Бобринецький, Вільшанський, Гайворонський, Голованівський, Добровеличківський, Долинський, Знам'янський, Кіровоградський, Компаніївський, Маловисківський, Новгородківський, Новоархангельський, Новомиргородський, Новоукраїнський, Олександрівський, Олександрійський, Онуфріївський, Петрівський, Світловодський, Ульяновський, Устинівський; найбільший за площею – Олександрійський, 1854 км ², найменший – Вільшанський, 645 км ²; найбільший за насел. – Маловисківський, за остан. переписом – 51 494, на грудень 2012 – 44 917 осіб, найменші – Вільшанський, відповідно 16 401 і 13 124, Світловодський, 16 647 і 13 052, Устинівський, 16 795 і 13 546), 4 міста обл. (Кіровоград, 254 103 і 234 419 осіб, 103 км ²; Знам'янка, 29 412 і 24 011, 14,8 км ²; Олександрія, 93 357 і 82 863, 55 км ²; Світловодськ, 50 094 і 46 673, 45 км ²) і 8 рай. (Бобринець, Гайворон, Долинська, Мала Виска, Новомиргород, Новоукраїнка, Помічна Добровеличків. р-ну, Ульяновка) значення, 26 смт (Нове Кіровогр. міськради, Знам'янка Друга Знам'ян. міськради, Димитрове та Пантаївка Олександрій. міськради, Власівка Світловод. міськради, Вільшанка, Завалля та Салькове Гайворон. р-ну, Голованівськ, Побузьке Голованів. р-ну, Добровеличківка, Молодіжне Долин. р-ну, Компаніївка, Смоліне Маловисків. р-ну, Новгородка, Новоархангельськ, Капітанівка Новомиргород. р-ну, Олександрівка, Єлизаветградка Олександрів. р-ну, Нова Прага та Приютівка Олександрій. р-ну, Онуфріївка, Павлиш Онуфріїв. р-ну, Петрове, Балахівка Петрів. р-ну, Устинівка), 1014 сільс. насел. пунктів. Густота 40,5 осіб на 1 км ². Міське насел. становить 62 %, сільс. – 38 %. 88 % жит. вважають рідною укр., 10 % – рос. мови. Статус істор. насел. місць мають Кіровоград, Бобринець, Новомиргород, Новоукраїнка, Олександрія та смт Нова Прага. Функції адм. центру виконує Кіровоград.

# data[].attributes.headline
Яременко Максим 8-Б

# data[].attributes.subject
Яременко Максим 8-Б

# data[].attributes.body
Кіровогра́дська о́бласть — область у центральній частині України. Утворена 10 січня 1939 року, обласний центр — Кропивницький.

Розташована у межиріччі Дніпра і Південного Бугу на півдні Придніпровської височини. Практично вся територія області (за винятком смт Власівка) розташована на правому березі Дніпра. На півночі межує з Черкаською, на північному сході з Полтавською, на сході та південному сході з Дніпропетровською, на півдні з Миколаївською та Одеською, на заході з Вінницькою областями. За однією із версій географічний центр України розташований поблизу Добровеличківки.
Площа області становить 24,6 тис. км² (4,1 % від території України). Протяжність області з півночі на південь становить майже 148 км, із заходу на схід — 335 км.
Рельєф

Область розташовується на південних схилах Придніпровської височини. Таке місцерозташування обумовлює дуже нерівний горбистий рельєф, на території області знаходиться велика кількість балок і ярів. Дуже актуальною проблемою є водна ерозія ґрунтів.

На схилах долин річок Тясмину та Інгульця розповсюджені поля зсувів гірських порід та блоково-пластичне зміщення. Зсуви сформувались на схилах, складених плейстоценовими суглинками потужністю близько 7 м.
Ґрунти

Ґрунти області характеризуються високою родючістю. Ґрунтовий покрив області характерний для перехідної зони від південного лісостепу до північного степу.

У північній частині області переважають чорноземи потужні малогумусні із вмістом гумусу 5,0 % та середньогумусні із вмістом гумусу трохи більше 5,5 %. Значні площі тут займають чорноземи в різному ступені реградуровані, а також чорноземи опідзолені, темно-сірі опідзолені та сірі опідзолені ґрунти.
Клімат

Клімат: помірно-континентальний, помірно-теплий. Зима м'яка, з частими відлигами, а літо спекотне. Середня температура липня + 21 — 22 °C, січня —2 — 5 °C. Опади випадають найчастіше влітку і восени у вигляді дощів. Їх середньорічна кількість становить від 450 до 520 мм.
Природні ресурси

Область має порівняно великі запаси деяких мінеральних ресурсів. З паливних ресурсів тут є поклади бурого вугілля в м. Олександрія. Вагоме енергетичне значення мають значні (світового масштабу) поклади уранових руд. На лісові та водні ресурси область бідна. Гідроресурси річок обмежені. Є значні запаси підземних вод.

# data[].attributes.headline
Баранова Тетяна, 8-А клас.

# data[].attributes.subject
Баранова Тетяна, 8-А клас.

# data[].attributes.body
Кіровоградська область
Кіровоградщина — одна з наймолодших областей Центральної України — утворена 1939 р. з периферійних частин навколишніх регіонів. Вона розташована майже у центрі Українського щита, що наповнює її надра багатьма корисними копалинами. Далеко за межами Кіровоградщини відомі вироби з місцевого сірого і рожевого граніту, габро і лабрадориту.
Цікаві природні пам’ятки Кіровоградської області

Селище Онуфріївка на берегах річечки Омельник засноване на початку XVII ст. на місці зимівника козака Онуфрієнка. 1821 р. її власником стає граф Михайло Толстой, який розпочав будівництво маєтку і парку. 1850 р. Онуфріївка стає містечком, а 1972 р. парк (де з толстовських часів збереглася лише в’їзна брама) дістав статус парку-пам’ятки садово-паркового мистецтва державного значення. У сучасному Онуфріївському парку площею понад півсотні гектарів, який створювали німецькі та чеські фахівці, багато ставків з вкритими тополями і вербами берегами. Між собою ставки з’єднані шлюзами, облицьованими гранітними плитами — чи не єдине нинішнє підтвердження заможності колишніх хазяїв садиби.

Дендрологічний парк із грайливою назвою «Веселі Боковеньки» 1893 р. на берегах річечки Боковенька заснував жагучий аматор і великий знавець паркової справи Микола Давидов. Нащадок відомого в Росії роду (його дід Денис Давидов прославився під час війни з Наполеоном), здобувши вищу юридичну освіту, приїхав у батьківський маєток з метою втілити свою мрію — створити ландшафтний парк. На виконання основних робіт пішли десятиліття, тож М. Давидов мав продати значну частину батьківського маєтку. Подальше поповнення колекції «Веселих Боковеньок» екзотичними рослинами і роботи з його удосконалення тривали до буремного 1917 р. Було створено п’ять основних краєвидів дендропарку, які відтворюють у мініатюрі неперевершений природний ландшафт окремих географічних зон. З 1923 р. на базі парку існувала дослідна станція, завідувачем якої (унікальний випадок!) аж до своєї смерті працював М. Давидов. Дендропарк «Веселі Боковеньки» нині займає площу 109 га. Він незмінно милує око майстерно виконаними природно-художніми композиціями як найвибагливіших у парковій справі фахівців, так і звичайних відвідувачів.

# data[].attributes.attachment_link.title
завантаження.jpeg

# data[].attributes.headline
Якоревої Аліни 8А

# data[].attributes.subject
Якоревої Аліни 8А

# data[].attributes.body
Кропивницький — один із найбільш несподіваних обласних центрів України для заїжджого мандрівника. Тут можна насолодитися архітектурою з будинками в стилі європейських "палаццо", особливого шарму місту надають пам'ятки високої класики та модерну, мавританські, барокові палаци, будинки, на фасадах яких поєднуються готичні мотиви, барококо та ренесанс.
Не всі про це знають, але Кропивницький — батьківщина українського професійного театру. 27 жовтня 1882 року в театрі Єлисаветграда відбувся перший спектакль під керівництвом Марка Кропивницького — саме на честь цього всесвітньо відомого театрального діяча місто і отримало нову назву. Це була п'єса "Наталка Полтавка" Івана Котляревського. У ролі Наталки виступила Марія Заньковецька. Ця дата офіційно вважається днем ​​народження першого українського професійного театру.
Найбільший музей міста — обласний художній музей. Постійна зміна експозицій, цікаві заходи, різнопланові експонати — все для культурного відпочинку. Працівники художнього музею часто проводять цікаві науково-популярні лекції, різні майстер-класи, які подобаються жителям міста та його гостям.
Історико-краєзнавчий музей Кропивницького є найкращою візитною карткою історії розвитку Кіровоградської області. Музей розташовано у самому центрі міста. Пишність його архітектурного рішення з першого погляду сприяє бажанню ознайомитися з ним детальніше. Ще більше враження справить на вас цей пам'ятник архітектури, коли ви увійдете у його старовинні зали, які дихають історією і розповідають про жителів області, їхні подвиги і досягнення.
Усіх, хто потрапляє до Кропивницького з півночі або зі сходу, зустрічає Архангел Михаїл — ангел-хранитель міста і всієї України. Відкриття монумента "Ангел-хранитель України" у Кропивницькому було приурочене до 2000-ліття Різдва Христового і на честь 250-річчя міста. Пам'ятник являє собою величне і вражаюче видовище. Периметр підстави колони відзначений написом, що свідчить: "Бережи, Боже, Україну". Це улюблене місце для фотографій у молодят та гостей Кропивницького.
Дендропарк

Це місце у Кропивницькому заслуговує окремої уваги навесні, коли парк вкривається неймовірними барвами тисяч тюльпанів! Сюди варто їхати хоча б заради "тюльпанової" фотосесії, яку ви точно ніколи не забудете. Однак і в інші пори року в дендропарку не менш красиво і цікаво. Тут буде чим зайнятися всій сім'ї. Велика кількість квітів, доглянуті місця, є різні кафе, де можна перепочити. Для дітей та дорослих представлені більше 40 видів атракціонів — від найпростіших для найменших дітлахів до молодіжних екстремальних. Є міні-зоопарк, велика доріжка для ролерів і стежки для піших прогулянок. Прекрасне місце для відпочинку.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Андрей Кривой

# data[].attributes.attachment_link.title
Аэровидеосъемка. Кировоград с высоты птичьего полета (aerial video)

# data[].attributes.headline
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.subject
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.body
Кіровоградську область утворено 10 січня 1939 року.

Площа області складає 24,6 тис. км ², що становить 4,1 % території держави. За площею посідає 15-те місце серед областей України.[1]
В області - 21 адміністративний район, 12 міст, у т. ч. 4 обласного (Кропивницький, Олександрія, Світловодськ, Знам’янка) та 8 районного (Бобринець, Гайворон, Долинська, Мала Виска, Новомиргород, Новоукраїнка, Помічна, Ульянівка) підпорядкування, 26 селищ міського типу, 1024 сільських населених пунктів. В області проживає понад 30 представників різних національностей.
Кіровоградська область розташована на Правобережжі України на межиріччі Дніпра та Південного Бугу, в центральній частині України. На півночі України межує з Черкаською (протяжність кордонів - 381 км), на північному сході - з Полтавською (60 км), на сході й південному сході - з Дніпропетровською (230 км), на півдні - з Миколаївською (379 км), на південному заході - з Одеською (54 км), на заході - з Вінницькою (48 км) областями.

Протяжність Кіровоградської області з півночі на південь - майже 150 км, зі сходу на захід - понад 300 км. За сто кілометрів на захід від обласного центру Кропивницького у Добровеличківському районі розташовується географічний центр України. Крайні точки області розташовані поблизу таких населених пунктів: північна - смт Власівки, південна - с. Юр'ївки Веселівської сільської ради Бобринецького району, західна - с. Котовки Гайворонського району, східна - с. Куцеволівки Онуфрієвського району. [2]

Кіровоградська область входить до Центральноукраїнського економічного району і за структурою економіки є аграрно-індустріальною. Сприятливими факторами географічного розташування області є безпосереднє сусідство з розвинутими в промисловому відношенні Придніпров'ям і Донбасом, наявність густої мережі транзитних залізниць та автомагістралей, газопроводів та нафтопроводів, вихід до Дніпра. [3] Область лежить у межах двох фізико-географічних зон - лісостепної і степової (більша частина). Агрокліматичні та агроґрунтові умови області сприятливі для розвитку сільського господарства.
У надрах Кіровоградської області є поклади різноманітних корисних копалин, які відіграють важливу роль у господарстві області. В надрах області знайдено 31 вид корисних копалин, відкрито понад 390 родовищ, з яких 107 - розробляються. Мінерально-сировинна база складається з паливно-енергетичної сировини (буре вугілля, уранова руда, горючі сланці); сировини для металургічної промисловості (залізна руда, металічний нікель, кобальт); будівельної сировини (граніт, піски, цегельна сировина тощо), графіту та ін.

Розташування області в центрі українського кристалічного масиву зумовлює утворення крупних родовищ рідкісних металів. Відкриті золоторудні родовища - основа для створення у майбутньому золотовидобувної та золотопереробної галузі в області. Характерною особливістю Кіровоградської металогенічної зони є наявність у рудах вольфраму, міді, молібдену, апатиту, урану, золота та срібла, вісмуту, олова, свинцю, берилію, сурми, танталу і ніобію.

10 січня 1939 — утворена Кіровоградська область, до якої ввійшли 30 районів: Аджамський, Бобринецький, Велико-Висківський (скасований 25.09.1958), Витязівський, Добровеличківський, Долинський, Єлисаветградківський, Златопільський, Знам'янський, Кам'янський, Кіровоградський сільський, Компаніївський, Мало-Висківський, Новгородківський, Ново-Архангельський, Ново-Георгіївський, Ново-Миргородський, Ново-Празький, Ново-Український, Олександрівський, Олександрійський, Онуфріївський, Петрівський, Підвисоцький, Піщано-Брідський, Рівнянський, Тишківський, Устинівський, Хмелівський, Чигиринський; м. Кірове перейменоване на Кіровоград[3]

1939 — місто Знам'янка (Знаменка 1) віднесене до категорії міст обласного підпорядкування[4]

4 серпня 1941—8 січня 1944 — німецька окупація

17 січня 1945 — розукрупненням Олександрійського р-ну утворено (відновлено) Червонокам'янський район (Червона Кам'янка)[5]

21 травня 1945 та 7 березня 1946 була перейменована значна кількість сіл, сільрад і т. інш.[6][7][8]

26 листопада 1946 року — місто Олександрія віднесене до категорії міст обласного підпорядкування

7 січня 1954 — Златопільський, Кам'янський і 12 лютого 1954 Чигиринський райони ввійшли до Черкаської області.[9]

17 лютого 1954 року до складу Кіровоградської області включені Вільшанський, Гайворонський, Голованівський та Ульяновський райони Одеської області.[9]

7 червня 1957 — скасовано Тишківський район[10]

25 вересня 1958 — скасовано Великовисківський район[10]

21 січня 1959 — скасовано Червонокам'янський район[11]

16 липня 1959 — скасовані Аджамський і Підвисоцький райони[12]

12 листопада 1959 — скасовані Витязівський, Єлисаветградківський і Піщанобрідський райони[13]

25 жовтня 1962 — місто Хрущов перейменоване на Кремгес та віднесене до категорії міст обласного підпорядкування[14]

1962 — скасовано Новогеоргіївський район, утворено Кремгесівський район

30 грудня 1962 (адм.-тер. реформа в УРСР (1962)) — скасовано 12 районів: Вільшанський, Гайворонський, Голованівський, Знам'янський, Компаніївський, Новгородківський, Новомиргородський, Новопразький, Онуфріївський, Рівнянський, Устинівський і Хмелівський райони[14][15], — тобто залишилось 12 районів[16]; міста Гайворон, Знам'янка, Кремгес (до 25.10.1962 Хрущов), Новомиргород і Олександрія віднесені до категорії міст обласного підпорядкування

4 січня 1965 — відновлені Гайворонський, Голованівський, Знам'янський, Компаніївський, Новгородківський, Новомиргородський райони; міста Гайворон і Новомиргород віднесені до категорії міст районного підпорядкування[17][18]

20 листопада 1965 р. була перейменована значна кількість населених пунктів.[19]

1966 — утворені Вільшанський, Онуфріївський та Устинівський райони[20]

1969 — Кремгесівський район перейменовано на Світловодський

19 травня 2016 — Верховна Рада України перейменувала Ульянівський район на Благовіщенський.

14 липня 2016 — Верховна Рада України перейменувала місто Кіровоград на Кропивницький.

18 травня 2018 — у Верховній Раді України зареєстровано законопроект № 8380 про перейменування Кіровоградської області на Кропивницьку.[21]

20 листопада 2018 — Верховна Рада України направила в Конституційний суд України законопроект № 8380 «Про внесення змін до статті 133 Конституції України». За перейменування Кіровоградської області в Кропивницьку проголосували 228 депутатів. Але нова назва набуде чинності лише після розгляду цієї Постанови Конституційним Судом й ще одного голосування нардепів, уже за безпосередньо перейменування.

# data[].attributes.headline
Поліщук Максим 8-Б

# data[].attributes.subject
Поліщук Максим 8-Б

# data[].attributes.body
10 січня 1939 — утворена Кіровоградська область, до якої ввійшли 30 районів: Аджамський, Бобринецький, Велико-Висківський (скасований 25.09.1958), Витязівський, Добровеличківський, Долинський, Єлисаветградківський, Златопільський, Знам'янський, Кам'янський, Кіровоградський сільський, Компаніївський, Мало-Висківський, Новгородківський, Ново-Архангельський, Ново-Георгіївський, Ново-Миргородський, Ново-Празький, Ново-Український, Олександрівський, Олександрійський, Онуфріївський, Петрівський, Підвисоцький, Піщано-Брідський, Рівнянський, Тишківський, Устинівський, Хмелівський, Чигиринський; м. Кірове перейменоване на Кіровоград[3]

1939 — місто Знам'янка (Знаменка 1) віднесене до категорії міст обласного підпорядкування[4]

4 серпня 1941—8 січня 1944 — німецька окупація

17 січня 1945 — розукрупненням Олександрійського р-ну утворено (відновлено) Червонокам'янський район (Червона Кам'янка)[5]

21 травня 1945 та 7 березня 1946 була перейменована значна кількість сіл, сільрад і т. інш.[6][7][8]

26 листопада 1946 року — місто Олександрія віднесене до категорії міст обласного підпорядкування

7 січня 1954 — Златопільський, Кам'янський і 12 лютого 1954 Чигиринський райони ввійшли до Черкаської області.[9]

17 лютого 1954 року до складу Кіровоградської області включені Вільшанський, Гайворонський, Голованівський та Ульяновський райони Одеської області.[9]

7 червня 1957 — скасовано Тишківський район[10]

25 вересня 1958 — скасовано Великовисківський район[10]

21 січня 1959 — скасовано Червонокам'янський район[11]

16 липня 1959 — скасовані Аджамський і Підвисоцький райони[12]

12 листопада 1959 — скасовані Витязівський, Єлисаветградківський і Піщанобрідський райони[13]

25 жовтня 1962 — місто Хрущов перейменоване на Кремгес та віднесене до категорії міст обласного підпорядкування[14]

1962 — скасовано Новогеоргіївський район, утворено Кремгесівський район

30 грудня 1962 (адм.-тер. реформа в УРСР (1962)) — скасовано 12 районів: Вільшанський, Гайворонський, Голованівський, Знам'янський, Компаніївський, Новгородківський, Новомиргородський, Новопразький, Онуфріївський, Рівнянський, Устинівський і Хмелівський райони[14][15], — тобто залишилось 12 районів[16]; міста Гайворон, Знам'янка, Кремгес (до 25.10.1962 Хрущов), Новомиргород і Олександрія віднесені до категорії міст обласного підпорядкування

4 січня 1965 — відновлені Гайворонський, Голованівський, Знам'янський, Компаніївський, Новгородківський, Новомиргородський райони; міста Гайворон і Новомиргород віднесені до категорії міст районного підпорядкування[17][18]

20 листопада 1965 р. була перейменована значна кількість населених пунктів.[19]

1966 — утворені Вільшанський, Онуфріївський та Устинівський райони[20]

1969 — Кремгесівський район перейменовано на Світловодський

19 травня 2016 — Верховна Рада України перейменувала Ульянівський район на Благовіщенський.

14 липня 2016 — Верховна Рада України перейменувала місто Кіровоград на Кропивницький.

18 травня 2018 — у Верховній Раді України зареєстровано законопроект № 8380 про перейменування Кіровоградської області на Кропивницьку.[21]

20 листопада 2018 — Верховна Рада України направила в Конституційний суд України законопроект № 8380 «Про внесення змін до статті 133 Конституції України». За перейменування Кіровоградської області в Кропивницьку проголосували 228 депутатів. Але нова назва набуде чинності лише після розгляду цієї Постанови Конституційним Судом й ще одного голосування нардепів, уже за безпосередньо перейменування.

# data[].attributes.headline
Сургутської Яни

# data[].attributes.subject
Сургутської Яни

# data[].attributes.body
Чисельність насе́лення Украї́ни на 1 липня 2020 року згідно з даними ООН становила 43,733 млн осіб разом з Кримом (35-те місце у світі)[1]. За оцінкою Державної служби статистики України, станом на 1 січня 2021 року чисельність наявного населення України з тимчасово окупованої території Донецької і Луганської областей з Автономної Республіки Крим з містом Севастополь становить 43,544,250  тис. осіб[2]. Чисельність українців стабільно зменшується[1], народжуваність 2022 року становить 13,1 ‰ (189-те місце у світі), смертність — 12,7 ‰ (9-те місце у світі), природний приріст —+0,4 % (207-те місце у світі) . Історично чисельність населення країни зростала так: станом на 1917 рік на території у сучасних межах України мешкало 38,8 мільйонів осіб (11-те місце у світі серед сучасних держав); на початок Другої світової війни, 1939 року — 39 млн осіб; після війни у межах УРСР 1959 року мешкало 42 млн осіб; 1970 року — 47 млн осіб; на момент здобуття незалежності, 1991 року — 52 млн осіб; згідно з переписом 2001 року — 48,5 млн осіб; перед початком російсько-української війни, на початку 2014 року — 45,5 млн осіб .

Населення країни розміщене нерівномірно. Велика кількість населення сконцентрована у великих промислових центрах східних областей і Центрального Придніпров'я, навколо приморських міст Північного Причорномор'я, Південного узбережжя Криму, у столиці та навколо неї. Водночас сільське населення найбільше сконцентроване в Прикарпатті, Галичині та на Поділлі . Пересічна густота населення — 76,1 особи/км² . Рівень урбанізованості досить високий — 65,09 %; в країні налічується 1345 міських поселень, з яких три міста-мільйонника — Київ (столиця), Харків, й Одеса. Міста Дніпро і Донецьк внаслідок депопуляції втратили частину населення і статус мільйонника .

Україну населяють переважно українці, їхня частка превалює над частками інших народів в усіх областях, окрім Криму, де частка росіян трохи більша за половину. У містах, особливо сходу та півдня, велика частка росіян та представників інших народів, що обумовлено масовою імміграцією в часи перебування у складі Російської імперії та особливо Радянського Союзу. Регіонами компактного проживання національних меншин є: кримські татари — Крим, румуни й молдовани — Буковина, угорці — Закарпаття, болгари, молдовани й гагаузи — Одещина, болгари й греки — Приазов'я . Офіційна мова — українська, дуже поширена у вжитку російська мова, регіонально — кримськотатарська (Крим), румунська (Буковина), угорська (Закарпаття) та інші .

Більшість населення України сповідує християнську віру і відносить себе до однієї з конфесійних громад: Української православної церкви Московського патріархату, Православної церкви України, Української греко-католицької і римо-католицької церков. Стрімко розвиваються різноманітні громади протестантських церков (переважно на сході); відроджуються громади мусульман (у Криму) створюються нові (переселенцями у великі міста сходу); історично широко представлені юдейські громади у містах і містечках від Львова до Харкова, від Києва до Одеси .

Демографічні й соціологічні дослідження в країні ведуться рядом державних органів і науково-освітніх установ .

Регулярно проводяться переписи населення. За радянських часів, за рекомендаціями відповідних установ ООН, кожного десятиліття; за часів незалежності лише один раз — Всеукраїнський перепис населення 2001 року .

# data[].attributes.headline
Пасічний Олександр 8-А

# data[].attributes.subject
Пасічний Олександр 8-А

# data[].attributes.body
Трудові ресурси. Регіональні відмінності в забезпеченні трудовими ресурсами

В обліку зайнятості населення України продовжують використовувати поняття «трудові ресурси», традиційне від часів існування СРСР.

Трудові ресурси — частина населення країни, яка володіє необхідними фізичними й духовними здібностями, загальноосвітніми та професійними знаннями для роботи в господарстві.

До трудових ресурсів в Україні належить працездатне населення: чоловіки і жінки віком від 16 до 60 років. Проте не всі люди в цьому віці працюють: деякі не можуть працювати з певних причин (хвороби, травми тощо), інші мають право раннього виходу на пенсію.

Демографічне навантаження — це співвідношення кількості осіб непрацездатного віку до 1000 осіб у працездатному віці. До непрацездатних відносять осіб пенсійного віку та дітей, які ще не вступили в працездатний вік.

У середньому на 1000 осіб працездатного віку припадає 650 людей непрацездатного віку. Демографічне навантаження на працездатне населення вище у сільського населення — 792 на 1000 працездатних проти 592 у міського.
В умовах переходу до ринкової економіки та економічної кризи в Україні поширився процес безробіття. Найбільше звільнено працівників у промисловості. Спостерігаються проблеми з розвитком дрібного й середнього бізнесу, який у світі створює нові робочі місця.

Більшість проблем трудових ресурсів можна розв’язати тільки з прискореними темпами будівництва ринкової соціально-орієнтованої економіки. Сучасна ринкова економіка висуває такі умови, де вже недостатньо бути простим виконавцем, а необхідно також уміти самостійно приймати рішення. Крім того, умови життя й вимоги до працівників дуже швидко змінюються, а один раз здобута освіта вже не може забезпечити конкурентоспроможність на ринку праці на все подальше життя. Тому сучасний працівник має здобувати нові знання та вміння протягом усього життя, тобто займатися самоосвітою.

Людина — найбільше багатство кожної країни, вона є творцем матеріальних і духовних благ суспільства. Від кількості людей, які працюють, їх таланту, освіти, професіоналізму залежить процвітання держави. Характерними рисами більшості населення України є працьовитість, відповідальність, активність і дисциплінованість.

# data[].attributes.headline
Зайнятість населення України.                  Якоревої Аліни 8А

# data[].attributes.subject
Зайнятість населення України.                  Якоревої Аліни 8А

# data[].attributes.body
У 2020 році 44,6% населення були залучені у сільському господарстві, 17% ‒ у будівництві, 15,9% ‒ у торгівлі та ремонті автотранспорту. Ще 5,5% громадян працювали у промисловості, а 4,1% ‒ у транспортній галузі. 2,5% українців були зайняті у готельно-ресторанному бізнесі, а 10,4% ‒ в інших видах.
Середній розмір зарплати за 2020 та 2021 рік помітно зріс, лише окремі галузі показують зменшення фінансової винагороди. У цілому зарплата зросла на 15%.
Таким чином працівники фінансової галузі та страхування у 2021 році отримали збільшення зарплати на 20%, з 20 080 до 24 095 грн.
У секторі ІТ цей показник збільшився з 17 941 до 21 941 гривні, що становить майже 22% збільшення з 2019 до 2020 року. Працівники професійної, наукової та технічної діяльності отримали підвищення практично на дві тисячі гривень. Нині їхня середня зарплатня становить 16 602 грн.
Держуправління, оборона та обов’язкове соцстрахування змінило оплату праці з 13 845 до 15 231 грн, в галузі промисловості цей показник зріс до 13 374 грн.
А от транспорт та логістика постраждали під час карантину, тому зарплата працівників скоротилася з 12 362 до 12 210 грн. Суттєвіші зміни в оплаті праці відчули працівники готельно-ресторанної справи, вона скоротилась на 10% та становить 6 647 грн.
Мінімально зросла зарплатня у будівельників ‒ 9 238 грн. Значні зміни в оплату праці внесла пандемія, яка спровокувала рекордне зростання зарплати в працівників медичної галузі та соцдопомоги: з 7 297 до 10 573 грн. Також оплата праці зросла й в освітян та становить нині 10 310 грн, замість 8 тис.
Працівники з галузі торгівлі та ремонту автотранспорту відчули незначне збільшення зарплатні, їм додалось буквально 700 грн, що становить 11 898 гривень.
Мистецтво, спорт, розваги та відпочинок, попри карантин, отримали збільшення на 25,5% і тепер середня оплата праці тут сягає 10 437 грн. Працівники адміністративного та допоміжного обслуговування отримують 10 304 грн, а сільського, лісового та рибного господарства ‒ 9,5 тис. грн. Дещо змінилась і оплата фахівців у галузі операцій з нерухомістю. З 9 029 вона зросла до 9 683 грн. Інші види послуг отримують в середньому 11 657 грн.

# data[].attributes.headline
Радчук Юлія,8-Б клас

# data[].attributes.subject
Радчук Юлія,8-Б клас

# data[].attributes.body
Найбільш активною частиною населення є трудові ресурси. Це - населення у працездатному віці (чоловіки 16-60 років та жінки 16-55 років), крім інвалідів І і ІІ груп, а також підлітки та пенсіонери, які працюють. Вони є основною продуктивною силою суспільства, одним з головних чинників його територіальної організації.

Загальна чисельність трудових ресурсів України становить близько 27 млн. чол.

З переходом до ринкової економіки структура зайнятості змінюється. Зростає частка:

- в обслуговуючих галузях (приватна торгівля)

- фінансово-банківська система

- професії пов'язані з науково-технічним прогресом.

У розподілі населення працездатного віку у містах і селах є істотні відмінності:

Міста - 60% люди працездатного віку;

Села - 50% люди працездатного віку.

Безробітними в Україні вважають працездатних громадян, які не мають заробітку або інших передбачених законодавством прибутків, зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні працювати.

Види безробіття

1. Тимчасове

2. Фрикційне

3. Структурне (зміна чи скорочення штату)

4. Регіональне (за особливістю демографічного, економічного стану)

Шляхи вирішення безробіття:

- розвиток економіки;

- розвиток ринкових відносин;

- введення нових підприємств;

- підтримка малого бізнесу;

- перекваліфікація кадрів;

- підвищення ефективності служб зайнятості.

# data[].attributes.headline
Баранова Тетяна, 8-А клас.

# data[].attributes.subject
Баранова Тетяна, 8-А клас.

# data[].attributes.body
За́йнятість — це діяльність громадян, яка пов'язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і приносить їм дохід у грошовій або іншій формі.

Згідно з Законом України «Про зайнятість населення», зайнятість — незаборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім'ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб'єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.

Кожен має право на вільно обрану зайнятість.

Примушування до праці у будь-якій формі забороняється. Добровільна незайнятість особи не може бути підставою для притягнення її до відповідальності.

Зайнятість населення забезпечується шляхом встановлення відносин, що регламентуються трудовими договорами (контрактами), провадження підприємницької та інших видів діяльності, незаборонених законом.

До зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

До зайнятого населення також належать:

непрацюючі працездатні особи, які фактично здійснюють догляд за дитиною-інвалідом, інвалідом I групи або за особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досягла 80-річного віку, та отримують допомогу, компенсацію та/або надбавку відповідно до законодавства;

батьки — вихователі дитячих будинків сімейного типу, прийомні батьки, якщо вони отримують грошове забезпечення відповідно до законодавства;

особа, яка проживає разом з інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, та одержує грошову допомогу на догляд за ним відповідно до законодавства.

# data[].attributes.headline
Жилун Жанна 8-Б.

# data[].attributes.subject
Жилун Жанна 8-Б.

# data[].attributes.body
Трудові ресурси - це населення працездатного віку (чоловіки від 16 до виповнення 60 років, жінки від 16 до виповнення 55 років), яке працює або не працює, а також пенсіонери й підлітки, які працюють. Зрозуміло, що основна частка трудових ресурсів припадає саме на населення працездатного віку, за винятком інвалідів І і II груп та пенсіонерів, що отримують пенсію на пільгових умовах Проте пенсіонери і підлітки, які на даний момент зайняті у суспільному виробництві, також становлять запас (ресурс) робочої сили.

Однак зараз Україна переходить на міжнародні стандарти оцінки трудових ресурсів. Згідно з концепцією робочої сили, якою користується Міжнародна Організація Праці (МОП), вихідним поняттям є економічно активне населення. Це населення обох статей віком 15-70 років, яке протягом певної періоду пропонує свою робочу силу для виробництва товарів та послуг. До економічно активних належать особи, зайняті економічною діяльністю, яка приносить прибуток (зайняті), та безробітні.

В Україні на 2010 р. до економічно активного населення належало 22,1 млн. осіб, або 47,2% від всього населення держави, з них 20,2 млн. - особи працездатного віку.

До зайнятого населення відносять осіб, які займалися економічною діяльністю: працювали за наймом на умовах повного (неповного) робочого дня (тижня); роботодавці; особи, які самостійно забезпечували себе роботою або безкоштовно працювали у сімейному бізнесі; служителів релігійних культів; військові кадрової служби та ін.

Однак, до зайнятого населення не відносять учнів та студентів працездатного віку, які навчаються з відривом від виробництва, військових строкової служби. Вони разом з пенсіонерами та людьми, що з тих чи інших причин не шукають роботу, належать до економічно неактивного населення.

Рівень зайнятості визначається як відношення кількості зайнятого населення у віці 15-70 років до всього населення означеного віку. Так, в Україні у 2012 р. рівень зайнятості становив 59,2 %.

За останні десятиліття значно змінилась структура зайнятості. Частка працівників сфери матеріального виробництва зменшилась із 60 % у 1990 р. до 42% у 2005 р., зокрема промисловості з 30,8% до 27,7%, будівництва - з 9,4 % до 4,8 %. Збільшення частки працівників відбувалося у сфері управління (з 0,2% до 8,2).

Співвідношення між попитом і пропозицією на трудові ресурси утворює ринок праці. Тепер на ньому попит набагато менший за пропозицію, внаслідок чого збільшується кількість безробітних людей.

Рівень безробіття, за підходами МОП - це відношення (у відсотках) кількості безробітних віком 15-70 років до економічно активного населення. В Україні рівень безробіття у 2012 році склав 7,5% проти 7,9% в 2011 році.

# data[].attributes.headline
Поліщук Максим 8-Б

# data[].attributes.subject
Поліщук Максим 8-Б

# data[].attributes.body
Економічно активне населення — це частина населення обох статей, яка протягом певного періоду забезпечує пропозицію своєї робочої сили для виробництва товарів і надання послуг.

Зайняті економічною діяльністю — це особи у віці 15 — 70 років, які виконують роботи за винагороду за наймом на умовах повного або неповного робочого часу, працюють індивідуально (самостійно) або в окремих громадян-роботодавців, на власному (сімейному) підприємстві, безоплатно працюючі члени домашнього господарства, зайняті в особистому підсобному сільському господарстві, а також тимчасово відсутні на роботі. Зайнятими за цією методикою вважаються особи, які працювали протягом тижня не менше 4 годин (в особистому підсобному господарстві — не менше 30 годин) незалежно від того, була це постійна, тимчасова, сезонна, випадкова чи інша робота.

Безробітні, (у визначенні МОП) — це особи у віці 15 — 70 років (як зареєстровані, так і незареєстровані в державній службі зайнятості), які одночасно задовольняють трьом умовам: не мають роботи (прибуткового заняття), шукають роботу або намагаються організувати власну справу, готові приступити до роботи протягом наступних 2 тижнів. До цієї категорії відносяться також особи, що навчаються за направленнями служби зайнятості, знайшли роботу і чекають відповіді або готуються до неї приступити, але в цей час ще не працюють.

Міжнародна організація праці рекомендувала систему класифікації, згідно з якою населення поділяється на економічно активне та економічно неактивне.

Поняття економічна активність можна застосовувати до населення, групи чи особи й за межами 15—70 років. Обмеження вказаними віковими рамками в методології обстеження населення з питань економічної активності пояснюється методологічно-статистичними причинами: у молодших за 15 та старших за 70 вікових групах рівень економічної активності статистично не значний, тому населення такого віку не обстежується.

Економічна активність — це прагнення працездатної людини застосовувати на практиці свої здібності, знання, вміння, навички, компетенції з метою отримання доходу. Реалізація такого прагнення виражається в зайнятості економічною діяльністю, а не реалізація — у безробітті.

# data[].attributes.headline
Сургутська Яна 8-А

# data[].attributes.subject
Сургутська Яна 8-А

# data[].attributes.body
Стрімке зростання і мобільність населення, збільшення частки людей похилого віку та урбанізація – ці безпрецедентні демографічні зміни обертаються на величезне навантаження на екологію, економічні і соціальні проблеми, проте водночас відкривають нові можливості. Демографічні тенденції обговорюють учасники сесії Комісії з народонаселення і розвитку, яка відбувається у Нью-Йорку.

За словами першого заступника Генсека ООН Аміни Мохаммед, за останні 25 років значно скоротилась кількість людей, які живуть в умовах крайньої бідності, істотно збільшилася тривалість життя людей. За період з 1994 року по 2019 рік рівень смертності дітей у віці до 5 років скоротився на 54%. Очікувана тривалість життя в усьому світі зросла з 64,9 років до 72,3 року і до 2030 року збільшиться приблизно ще на 2 роки. У всьому світі значно підвищився рівень добробуту населення. Утім, багато проблем ще не вирішені. Зокрема, нинішні демографічні тенденції призводять до серйозних екологічних, економічних і соціальних проблем.

Чисельність населення світу продовжує зростати і до 2050 року становитиме 9,7 млрд людей, а до кінця століття – до 11 млрд осіб

Сьогодні населення світу, чисельність якого в 2019 році склала 7,7 млрд людей, продовжує зростати і до 2050 року досягне 9,7 млрд осіб, а до кінця століття збільшиться приблизно до 11 млрд осіб. «Зростання чисельності населення і економічне зростання привели до величезного зростання масштабів виробництва і споживання, що обернулося неймовірними наслідками для навколишнього середовища», – підкреслила Аміна Мохаммед, яку цитують в Центрі новин ООН. Вона підкреслила необхідність переходу до сталого розвитку.

У доповіді Генерального секретаря ООН, представленій на розгляд у Нью-Йорку, зазначається, що зростання чисельності населення супроводжується його старінням, зниженням рівня народжуваності, а також стрімкою урбанізацією. Вже зараз у всьому світі середній рівень народжуваності – 2,5 дитини на одну жінку, а до 2030 року – близько 2,4 народжень на жінку. За прогнозами, в 2050 році понад 70% населення світу буде жити в країнах, де загальний показник народжуваності буде нижче за рівень, необхідний для відтворення населення.

Що стосується людей у ​​віці 65 років і старше, то їх частка в загальній чисельності населення зростає. Нині їх 19% в Європі і 16% в Північній Америці, а до 2050 року показники збільшаться до 28% і 23% відповідно. Очікується, що за цей період частка літніх людей в Азії, Латинській Америці і Карибському басейні також збільшиться – з нинішніх 8% до 18%. В Африці, де на сьогодні наймолодше населення, до 2050 року частка літніх людей складе 9%. При цьому вже сьогодні майже половина літніх людей у світі не отримують пенсію.

Майже весь приріст населення в майбутньому відбуватиметься за рахунок збільшення числа міських жителів

Нині приблизно 56% світового населення проживає в містах. Майже весь приріст населення в майбутньому відбуватиметься за рахунок збільшення числа міських жителів, на яких у 2030 році припадатиме 60% населення країн світу, а до 2050 року – приблизно 68%.

Отже уряди всіх країн світу повинні враховувати у своїх планах розвитку всі питання, пов’язані з тенденціями народжуваності, смертності та міграції, які впливатимуть на чисельність і вікову структуру майбутнього населення. В такий спосіб вони зможуть сприяти досягненню Цілей сталого розвитку на період до 2030 року.

# data[].attributes.headline
Сугутська Яна 8-А

# data[].attributes.subject
Сугутська Яна 8-А

# data[].attributes.body
Чисельність насе́лення Украї́ни на 1 липня 2020 року згідно з даними ООН становила 43,733 млн осіб разом з Кримом (35-те місце у світі)[1]. За оцінкою Державної служби статистики України, станом на 1 січня 2021 року чисельність наявного населення України з тимчасово окупованої території Донецької і Луганської областей з Автономної Республіки Крим з містом Севастополь становить 43,544,250  тис. осіб[2]. Чисельність українців стабільно зменшується[1], народжуваність 2022 року становить 13,1 ‰ (189-те місце у світі), смертність — 12,7 ‰ (9-те місце у світі), природний приріст —+0,4 % (207-те місце у світі) . Історично чисельність населення країни зростала так: станом на 1917 рік на території у сучасних межах України мешкало 38,8 мільйонів осіб (11-те місце у світі серед сучасних держав); на початок Другої світової війни, 1939 року — 39 млн осіб; після війни у межах УРСР 1959 року мешкало 42 млн осіб; 1970 року — 47 млн осіб; на момент здобуття незалежності, 1991 року — 52 млн осіб; згідно з переписом 2001 року — 48,5 млн осіб; перед початком російсько-української війни, на початку 2014 року — 45,5 млн осіб .

Населення країни розміщене нерівномірно. Велика кількість населення сконцентрована у великих промислових центрах східних областей і Центрального Придніпров'я, навколо приморських міст Північного Причорномор'я, Південного узбережжя Криму, у столиці та навколо неї. Водночас сільське населення найбільше сконцентроване в Прикарпатті, Галичині та на Поділлі . Пересічна густота населення — 76,1 особи/км² . Рівень урбанізованості досить високий — 65,09 %; в країні налічується 1345 міських поселень, з яких три міста-мільйонника — Київ (столиця), Харків, й Одеса. Міста Дніпро і Донецьк внаслідок депопуляції втратили частину населення і статус мільйонника .

Україну населяють переважно українці, їхня частка превалює над частками інших народів в усіх областях, окрім Криму, де частка росіян трохи більша за половину. У містах, особливо сходу та півдня, велика частка росіян та представників інших народів, що обумовлено масовою імміграцією в часи перебування у складі Російської імперії та особливо Радянського Союзу. Регіонами компактного проживання національних меншин є: кримські татари — Крим, румуни й молдовани — Буковина, угорці — Закарпаття, болгари, молдовани й гагаузи — Одещина, болгари й греки — Приазов'я . Офіційна мова — українська, дуже поширена у вжитку російська мова, регіонально — кримськотатарська (Крим), румунська (Буковина), угорська (Закарпаття) та інші

Більшість населення України сповідує християнську віру і відносить себе до однієї з конфесійних громад: Української православної церкви Московського патріархату, Православної церкви України, Української греко-католицької і римо-католицької церков. Стрімко розвиваються різноманітні громади протестантських церков (переважно на сході); відроджуються громади мусульман (у Криму) створюються нові (переселенцями у великі міста сходу); історично широко представлені юдейські громади у містах і містечках від Львова до Харкова, від Києва до Одеси .

Демографічні й соціологічні дослідження в країні ведуться рядом державних органів і науково-освітніх установ .

Регулярно проводяться переписи населення. За радянських часів, за рекомендаціями відповідних установ ООН, кожного десятиліття; за часів незалежності лише один раз — Всеукраїнський перепис населення 2001 року .

# data[].attributes.body
Світові́ релі́гії — віровчення, які мають міжетнічний і космополітичний характер, оскільки вони гарантують спасіння незалежно від того, до якого етносу належать їх послідовники. Також часто це поняття використовується в таких значеннях:
в широкому значенні як «релігії світу», маючи на увазі не лише нині існуючі, але й мертві релігії;
в обмеженому і оціночному значенні як «основні релігії світу»;
в курсах і книгах ця назва означає, що мова йде не лише про християнство, біблейську або юдейську традиції.
Нині найчастіше до них відносять такі віровчення, як буддизм, християнство, іслам. Проте мало хто знає, що в історичній перспективі поняття «Світова релігія» аж по ХІХ ст. використовували виключно стосовно християнства. Буддизм став другою релігією, щодо якої почали використовувати це словосполучення. А іслам тривалий час вважали виключно релігією арабів, тобто національною релігією. Такий список зустрічається без пояснень у Е. Трельча в роботі «Місце християнства серед світових релігій».
У сучасному релігієзнавстві, в англомовній традиції, під поняттям «Світові релігії» (World Religions) зазвичай розуміють «основні релігії світу» і окрім буддизму, християнства та ісламу, також включають Даосизм, індуїзм, юдаїзм, конфуціанство, синтоїзм та інші.

# data[].attributes.headline
Пасічний Олександр 8А

# data[].attributes.subject
Пасічний Олександр 8А

# data[].attributes.body
Плавучі міста – реальність найближчого майбутнього

Недоліки міського планування разом із ростом виробництва і споживання часто призводять до забруднення міст і деградації навколишнього середовища. Темпи будівництва нового житла значно відстають від темпів зростання міського населення. Вирішити проблему можна за допомогою «плавучих міст». Ці ініціативи вже здійснюються на практиці.

Як зазначають в ООН, у Лагосі міська біднота через нестачу землі вже живе в плавучих поселеннях на околицях міста. А в Сінгапурі землі так мало, що міська влада вдалася до меліорації, щоб у такий спосіб збільшити територію майже на чверть у порівнянні з 1965 роком, коли країна здобула незалежність.

Сьогодні 56% усіх жителів планети живуть в містах і в найближчі роки частка містян збільшиться. До 2030 року вони становитимуть вже 60% жителів планети, а в 2050 році – приблизно 68%. Стрімка урбанізація призводить до перенаселення міст, нестачі землі для будівництва нових житлових будинків

«Не кожен день мені доводиться виступати за такою незвичайною і інноваційною темою, як плавучі міста», – зауважила перший заступник Генерального секретаря ООН Аміна Мохаммед, яку цитують у Центрі новин ООН. Вона назвала нову ініціативу потенційним рішенням для побудови більш сталого майбутнього. Представниця ООН додала, що сучасні міста і їхні жителі стикаються також із погрозами, пов’язаними зі зміною клімату.

За даними ООН, майже 60% міст із населенням понад 300 тис. людей схильні до високого ризику циклонів, засух, повеней, землетрусів і вивержень вулканів

«Сьогодні ми вже не можемо продовжувати будувати такі міста, як Нью-Йорк або Найробі», – сказала Аміна Мохаммед. Вона закликала будувати міста для людей, а не автомобілів, будувати міста, які не опиняться під водою в результаті підйому рівня моря. Тобто, міста повинні стояти на воді, а не під водою.

В ООН вважають, що при будівництві «плавучих міст» можна також експериментувати з вирощуванням сільгосппродукції за допомогою гідропоніки, а також шляхом розширення сектора аквакультури. Наприклад, у Роттердамі вже будується плавуча молочна ферма. Плаваючі міста можуть стати кроком на шляху до сталого розвитку.

# data[].attributes.headline
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.subject
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.body
Урбанізація (від лат. urbanos - міський) - процес зростання міст і міського населення та підвищення їх ролі в соціально-економічному й культурному житті суспільства. Способи виникнення міст в історії людства були різними.

Сучасний побут людини, її житло насичені різноманітними джерелами небезпеки, які характерні і для виробничого середовища. Найбільш інтенсивно вони проявляються на урбанізованих територіях - у містах, селищах.

В результаті виникли урбоекологічні проблеми. Це - збільшення народонаселення на планеті - в середньому на 2% за рік. Для порівняння: у 1800 році в містах мешкало 3% населення планети, у 1900 - вже 13,6, 1950 р. - 30%, 1970 р. - 40, в 1980 р. - 44%, а на кінець 1999 р. близько 65%. З 1750 до 1900 рр. чисельність населення на планеті збільшилася в 2 рази, а видобуток енергетичних ресурсів - у 10 разів. З 1900 рр. до 1970 років чисельність населення зросла ще у 2 рази, а видобуток енергії - в 13 разів. Отже, темпи росту отримання енергії значно випереджають зростання народонаселення.
Тільки за останні 30 років частка міського населення в Україні зросла в 2,2 рази та становила на кінець ХХ ст. близько 70% загальної чисельності населення. До 1918 р. країна була аграрною і в містах проживало 18% населення. Інтенсивна урбанізація в Україні розпочалася в 1926-1939 рр., коли було взято курс на індустріалізацію народного господарства. За ці 13 років чисельність міського населення зросла в 2,4 рази. За 1940-1970 рр. вона зростала вже значно нижчими темпами, бо за 30 років вона збільшилось в 1,9 рази. З середини 50-х рр. ХХ ст. почався новий етап інтенсивного зростання кількості міст і чисельності міського населення в Україні.

За кількістю великих міст (з населенням понад 100 тис.) наша держава тепер посідає одне з провідних місць серед країн світу, таких міст в Україні - 61. Це всі обласні центри, а також такі міста, як Бердянськ, Керч, Макіївка, Мелітополь та інші. В Україні 5 міст з мільйонним населенням: Київ (2,8 млн.), Дніпропетровськ (1,2 млн), Одеса (1,02 млн), Донецьк (1,05 млн), Харків (біля 2 млн.) та 3 міста, що наближаються до мільйонників: Запоріжжя (820 тис.),
Львів (790 тис.), Кривий Ріг (710 тис.). В останні 30 років для Києва характерним був інтенсивний демографічний розвиток: чисельність його населення зросла майже у 2,5 рази. Сучасне місто надає своїм жителям багато переваг економічного, соціального характеру, а саме: наявність місць роботи та можливість вибору роботи; зосередження закладів науки та культури; надання висококваліфікованої медичної допомоги; можливість створювати кращі житлові та соціально-побутові умови життя; розвиток міжнародної та регіональної культури.

У величезних містах виникають процеси, які є предметом вивчення урбоекології, до складу якої входять медична, інженерна, технічна, архітектурна, будівельна екологія. Ці науки вивчають зв'язки, сукупності процесів, що обумовлюють результати, які впливають на мешканців, природу міст. Головне завдання урбоекології, - знайти шляхи, що пом'якшують негативні явища процесу урбанізації - хімічне, фізичне, фізико-хімічне, біологічне забруднення життєвого середовища. Дію їх наслідків можна зменшити до певної межі, якщо при будівництві міст враховувати особливості клімату (роза вітрів, температура, вологість, освітленість), рельєфу, розміщення функціональних зон міста - промислової, житлової (селітебної), рекреаційної, суспільної, використовувати відносно екологічно чисті засоби пересування.

# data[].attributes.headline
Жилун Жанна 8-Б 

# data[].attributes.subject
Жилун Жанна 8-Б 

# data[].attributes.body
Типи поселень

Результатом розселення людей є мережа населених пунктів (поселень) – уся сукупність населених пунктів, розташованих на будь-якій території. Розрізняють два типи поселень: міські й сільські. За даними статистики, нині 51 % населення світу проживає в міських поселеннях, а 49 % – у сільських.

Утім провести межу між містом і селом не завжди легко. Чим же вони відрізняються одне від одного? За якими критеріями поселення поділяють на села і міста? Здавалося б, найважливішим критерієм могла б слугувати кількість населення. Проте єдиних стандартів у світі щодо людності міст немає. Так, у Скандинавських країнах, Данії, Ісландії містом вважають поселення, де мешкає понад 200 жителів, у Канаді та Австралії – більш ніж 1 тис. осіб, у США – понад 2,5 тис. осіб, у Китаї – більше 3 тис. осіб, в Україні – понад 10 тис. осіб, у Росії – понад 12 тис. осіб, у Японії – понад 30 тис. осіб. На рівні ООН було зроблено спроби встановити єдиний, спільний для всіх країн критерій для визначення статусу міста – не менше 20 тис. осіб. Але при цьому кількість міст світу одразу зменшилася б на чверть. Тоді було вирішено вести облік міст за даними кожної держави.

Головною ознакою, що відрізняє міське поселення від сільського, є характер зайнятості населення. Міським є поселення, де більша частина людей працює в промисловості та сфері послуг, сільським – у сільському господарстві.
Міські поселення

У наш час розміщення людей дедалі більше визначається географією міст. Нині в містах живе більше ніж половина всього населення планети. Сільське населення переважає лише в Африці та в Азії.

Місто – тип поселення, понад 85 % жителів якого зайняті у сфері послуг і промисловості.  Зазвичай місто характеризується значною кількістю населення та великою його густотою. У місті зосереджено багато видів господарської діяльності: наука, освіта, культура, інформація, банківська справа, транспорт, промисловість, будівництво та інші. Усе це, поєднане інженерною і соціальною інфраструктурою (сферою обслуговування, необхідною для функціонування міста), зумовило тут формування особливого міського способу життя. Кожне сучасне місто має певні особливості внутрішньої організації. У ньому наявні квартали будинків, часто міські райони. Є центральна частина, промислові зони, в сучасний період – бізнес-сіті. Розвинута інфраструктура: дорожні мережі, вулиці з тротуарами, алеї, пішохідні зони, громадський транспорт. Наявне централізоване водо-, газо-, електропостачання, каналізація, телекомунікації, підприємства з утилізації відходів. Місто є важливою адміністративною одиницею країни.

Нині у світі налічується понад 2,5 млн міст. Їх розрізняють за кількістю населення (людністю) та функціями.

За кількістю жителів міста поділяють на групи:

малим у більшості країн вважають місто, де мешкає до 20 тис. осіб

середнім – 20–100 тис. осіб

великим – 100–500 тис. осіб

надвеликим – 500 тис. – 1 млн осіб

містом-мільйонником – понад 1 млн осіб

містом-мультимільйонником – більше ніж 5 млн осіб.

# data[].attributes.headline
Баранова Тетянова, 8-А клас.

# data[].attributes.subject
Баранова Тетянова, 8-А клас.

# data[].attributes.body
Сучасні проблеми урбанізації.

Великі міста є двигуном світової економіки, культурними, історичними, духовними, політичними та інноваційними центрами, де ставляться та вирішуються часто у режимі експерименту найгостріші глобальні проблеми сьогодення. Разом з тим великі міста відчувають значний тиск таких факторів, як міграція, соціальна нерівність, забруднення навколишнього середовища та зміна клімату. В Європі частка міського населення вже перевищує 70 %, у середньому по світу цей показник складає приблизно 50 %, і, за оцінками експертів ООН, зросте до 60 % протягом наступних двадцяти років[1]. У великих містах споживається приблизно 75 % усієї електроенергії, що виробляється у світі, та утворюється 80 % загальних викидів парникових газів[2].

Виклики, що спричиняє урбанізація, актуальні нині й для України. Якщо у 1897 p. в Україні частка міського населення становила близько 13 %, то вже у середині 60-х рр. ХХ ст. цей показник перейшов символічний 50 % «урбаністичний екватор»[3]. Процесам урбанізації сприяла соціально-економічна політика радянської влади: інтенсивна індустріалізація у 20‑30‑х рр. (міське населення УРCР зросло більше ніж удвічі), післявоєнна відбудова народного господарства (головний акцент було зроблено на важку промисловість, відновлення і створення нових промислових центрів), укрупнення сільських населених пунктів у 60-ті рр. (збільшення міського населення відбувалося за рахунок міграції – 48 %, природного приросту – 38 %, адміністративного перетворення сільських населених пунктів на міські – 14 %). Помітний вплив на урбанізаційні процеси мало будівництво комплексу гідроелектростанцій Дніпровського каскаду, що спричинило примусове переселення сільського населення з територій, які були затоплені.
За даними перепису населення, у 2001 р. в Україні налічувалося 5 міст із чисельністю населення понад 1 млн жителів, проте, незважаючи на міграцію населення до найбільших міст і спроби уряду покращити демографічну ситуацію, станом на 2012 р. міст-мільйонників залишилося лише три. За чисельністю мешканців м. Київ (2,8 млн жителів) зі значним відривом (приблизно вдвічі) випереджає інші міста – Харків (1,4 млн жителів) та Одесу (понад 1 млн жителів). У двох містах, які за це десятиліття спустилися нижче межі в мільйон жителів, мешкає: у Дніпропетровську – 999 тис. та в Донецьку – 955 тис. жителів. Ще у трьох українських містах (Запоріжжі, Львові та Кривому Розі) чисельність населення перевищує 500 тис. жителів. На рис. 1 представлено порівняння чисельності населення в найбільших містах України у 2001. та у 2012 р. Серед найчисельніших за населенням міст України за останнє десятиліття тільки столиця збільшувала своє населення. Можна відзначити, що в Західній та Центральній Європі міста також розвиваються в демографічному плані різнонаправлено, що спричиняють численні соціально-економічні чинники.

# data[].attributes.headline
Баранова Тетяна, 8-А клас.

# data[].attributes.subject
Баранова Тетяна, 8-А клас.

# data[].attributes.body
Густота населення світу.
Як люди розселилися по Землі

На основі археологічних знахідок «колискою» людства вчені вважають порівняно невеликі території, що охоплюють Південну Європу, Південно-Західну Азію та Північну Африку. Освоюючи нові землі, люди розселялися по планеті. Спершу від своєї «прабатьківщини» вони рухалися на північний захід – у Європу, на північний схід – в Азію та на південь, углиб Африки. Близько 30 тис. років тому через материковий перешийок, який тоді існував на місці Берингової протоки, мисливські племена перейшли до Північної Америки. Звідси вони просувалися на південь, освоюючи Центральну та Південну Америку, а близько 10 тис. років тому досягли острова Вогняна Земля. Приблизно в той самий час люди прийшли з Азії до Австралії. Таким чином, близько 15–10 тис. років тому вони розселилися по всіх освоєних нині територіях, але дуже нерівномірно.

Розселення – це розміщення населення по території та розподіл його за різними типами поселень.
Причини різної густоти населення
З давніх-давен головним обмежувачем розселення людей був природний чинник. Про це свідчать такі факти: постійні населені пункти на планеті розміщені на південь від 78° пн. ш. і на північ від 54° пд. ш.; 80 % людства живуть на рівнинах; понад 50 % – на відстані від моря не більш ніж 200 км, а 30 % – не далі ніж 50 км від узбережжя. Водночас малозаселеними є пустелі, вкриті льодовиками простори, тундра, вологі екваторіальні ліси.Другим є історичний чинник. Найгустіше заселені райони давнього освоєння, де формувалася людина сучасного типу або існували могутні цивілізації давнього світу. Тому густозаселеними регіонами й нині лишаються Європа, Південна і Східна Азія. Потужні міграційні потоки з Європи після епохи Великих географічних відкриттів спричинилися до більшої густоти населення саме східного узбережжя Америки.Третім чинником є демографічний. Чисельність і густота населення швидше зростають у країнах із другим типом відтворення. Навпаки, демографічна криза та депопуляція призводять до зменшення кількості й густоти населення.Нарешті, розміщення населення завжди залежало від економічного чинника, тобто рівня розвитку та розташування виробництва. Ще в давнину внаслідок розвитку сільського господарства були території, що «притягували» людей: долина Нілу, Індо-Гангська низовина, Велика Китайська рівнина. З початком розвитку промисловості утворилися великі осередки підвищеної густоти населення в Європі та на сході Північної Америки. Тепер дедалі частіше господарство тяжіє до морських шляхів, які визначають економічні зв’язки між більшістю країн сучасного світу. Тому й густота населення зростає в цих районах.
Ареали найбільшої густоти населення у світі
Під дією всіх перелічених чинників у світі склалося три великі ареали максимальної густоти населення.
Найбільшим з них є Південна та Східна Азія. Середня густота населення тут становить 200–600 осіб/км², а в деяких місцях – 1000–2000 осіб/км².Другий ареал підвищеної густоти населення – Західна і Центральна Європа, де цей показник у середньому дорівнює 100–200 осіб/км². Найбільшої концентрації він досягає у чотирикутнику міст Ліверпуль (Велика Британія) – Гамбург (Німеччина) – Базель (Швейцарія) – Париж (Франція). Тут густота населення зростає до 1000–3000 осіб/км², а на заході Німеччини – навіть до 5000 осіб/км². Найменшим цей показник є в Ісландії – 2,6 особи/км². А європейська держава-карлик Монако формально вирізняється найбільшою середньою густотою населення серед країн світу – 18 865,5 особи/км².Східне узбережжя Північної Америки є третім ареалом дуже високих показників густоти населення – 200–300 осіб/км².

# data[].attributes.body
Природний рух населення, відтворення населення — сукупність процесів народжуваності, смертності і природного приросту, що забезпечують безперервне відновлення і зміну людських поколінь[1].

Відтворення населення поєднує в собі як біологічні, так і, навіть у більшій мірі, соціально-економічні чинники:

Рівень народжуваності залежить від умов життя людей, розвитку культури, добробуту, залучення жінок до участі в економічній сфері, релігійних поглядів тощо[1].

Рівень смертності тісно пов'язаний з матеріальним становищем людей, розвитком охорони здоров'я, харчуванням, способом життя, політичної ситуації, військових конфліктів тощо[1].Термін виник у другій половині XIX століття серед німецьких статистиків, що розрізняли стан населення та тенденції змін цього стану — рух[2]. Рух населення поділяється на природний, що залежить від співвідношення народжень і смертей, та на механічний, що залежить від міграцій. Історично до природного руху відносили також кількість шлюбів і розлучень. Хоча вони не змінюють безпосередньо чисельність населення, але рахувались на місцях поряд з народженнями і смертями[2

У радянській демографічній науці термін піддавався критиці вченими П. І. Куркіним і С. Г. Струміліним як такий, що винесений за рамки соціальної природи людини[2]. Синоніми: відтворення населення, відновлення поколінь[2].

Природний рух населення - сукупність процесів народжуваності, смертності, природного приросту, природного убутку. Природний рух населення забезпечується режимом відтворення. Під відтворенням населення розуміють безперервне відновлення і зміну людських поколінь (в залежності від співвідношення народжуваності і смертності відтворення населення може бути розширеним, простим і звуженим). Вирішальний вплив на відтворення населення надають складні демографічні процеси, обумовлені історичним розвитком і демографічними особливостями нації, а також соціально-економічні умови життя людей.

Механічний рух, або міграція, - це міграційні процеси або переміщення населення з однієї місцевості в іншу. Розрізняють зовнішню (еміграція та імміграція) і внутрішню міграцію.

# data[].attributes.headline
Лапа Ігор 8-Б

# data[].attributes.subject
Лапа Ігор 8-Б

# data[].attributes.body
Площа України становить 603 700 км². Найбільша за площею країна серед повністю розташованих у Європі. Станом на останній перепис (2001), населення України становило 48,4 мільйонів осіб. Основне й корінне населення України — це українці (77,8 % населення на 2001). Станом на 1 січня 2019 року густота населення України становила 74 осіб на 1км2. Найвища густота населення характерна для східних та західних областей, а також Київської області (разом з Києвом). Досить низька густота населення у поліських і степових областях України.

# data[].attributes.headline
Поліщук Максим 8-Б

# data[].attributes.subject
Поліщук Максим 8-Б

# data[].attributes.body
Чисельність насе́лення Украї́ни на 1 липня 2020 року згідно з даними ООН становила 43,733 млн осіб разом з Кримом (35-те місце у світі)[1]. За оцінкою Державної служби статистики України, станом на 1 січня 2021 року чисельність наявного населення України з тимчасово окупованої території Донецької і Луганської областей з Автономної Республіки Крим з містом Севастополь становить 43,544,250  тис. осіб[2]. Чисельність українців стабільно зменшується[1], народжуваність 2022 року становить 13,1 ‰ (189-те місце у світі), смертність — 12,7 ‰ (9-те місце у світі), природний приріст —+0,4 % (207-те місце у світі) . Історично чисельність населення країни зростала так: станом на 1917 рік на території у сучасних межах України мешкало 38,8 мільйонів осіб (11-те місце у світі серед сучасних держав); на початок Другої світової війни, 1939 року — 39 млн осіб; після війни у межах УРСР 1959 року мешкало 42 млн осіб; 1970 року — 47 млн осіб; на момент здобуття незалежності, 1991 року — 52 млн осіб; згідно з переписом 2001 року — 48,5 млн осіб; перед початком російсько-української війни, на початку 2014 року — 45,5 млн осіб
У першій половині XX століття, населення України, зокрема українці, пройшли нелегкі випробування війнами, репресіями, голодомором, депортаціями. За деякими оцінками демографічні втрати України за цей період становлять близько 16 млн осіб[3].

У другій половині XX століття динаміка показників демографії України характеризується швидким відновленням населення з подальшим зниженням темпів приросту й негативним приростом населення в 90-х роках. У Другій світовій війні Україна втратила 14 млн осіб[4]. Тільки в 1959 році, в Українській Радянській Соціалістичній Республіці, чисельність населення сягнула довоєнного періоду в 42,1 млн осіб. Проте, при подальшому збільшенні загальної чисельності населення, динаміка показників природного та міграційного приросту людності вже характеризується тенденцією до зниження. Так, упродовж першого повоєнного міжпереписного періоду (1959—1970 роки) чисельність населення зросла на 12,5 %, протягом другого (1970—1979 роки) — на 5,4 %, третього (1979—1989 роки) — лише на 3,7 %. У період 1989—1993 років чисельність населення України зросла всього на 1,5 %. Того ж 1993 року було зафіксовано найбільшу чисельність населення України — 52,2 млн осіб. Проте наприкінці 90-х років Україна почала втрачати населення. Кількість людності в Україні 2001 року в порівнянні з 1993 роком скоротилася на 7,2 %.

На початку XXI століття кількість населення України скорочується й далі, у 2001—2013 роках — зменшилася на 6 %.

# data[].attributes.headline
Жилун Жанна 8-Б 

# data[].attributes.subject
Жилун Жанна 8-Б 

# data[].attributes.body
Густота населення України. Показником розселення людей є густота населення, тобто кількість жителів на одиницю площі (осіб/км ²). Нині в Україні на площі 603,5 млн км ² проживає 41,9 млн осіб. Показник густоти населення вираховують діленням кількості населення на площу території. Отже, середня густота населення України становить 70,7 осіб/км ². Найвища густота населення в Україні була в 1993 р. — 86,6 осіб/км ². Та хоча кількість населення в Україні невпинно зменшується, його густота залишається відносно високою (мал. 157).

На території країни населення розміщено дуже нерівномірно. Найбільша густота населення в Дніпропетровській (103,1 осіб/км ²), Львівській (116,3 осіб/км ²) та Чернівецькій (112,2 осіб/км ²) областях. Малозаселеними регіонами є північ і південь України, де несприятливі природні умови (заболочені землі на півночі (Полісся), нестача вологи на півдні). Найменша густота населення у Чернігівській області — 33,4 осіб/км ².
Найбільше впливають на розселення населення України природні умови та природні ресурси — земельні, мінеральні, водні тощо. З розвитком господарства зростає вплив соціально-економічних чинників, які створюють відповідні можливості використання природних умов і ресурсів.
Територіальні відмінності густоти населення у світі. Середня густота населення у світі становить 52 особи/км ² з урахуванням Антарктиди. Існують великі відмінності в густоті населення між материками. Ще більше відрізняється густота населення в різних країнах світу. Дуже високим вважають показник густоти населення понад 200 осіб/км ², характерний, зокрема, для Бельгії, Нідерландів, Великої Британії, Ізраїлю, Шрі-Ланки, Республіки Корея, Японії, а серед малих держав — для Мальти й Сінгапуру. Світовими рекордсменами є Монако та Аоминь. Найнижча густота населення (до 3 осіб/км ²) у Монголії, Лівії, Мавританії, Намібії, Австралії.
Нерівномірність розміщення населення планети зумовлена багатьма чинниками. Основна частина населення (80 %) проживає на висотах до 500 м, які займають до 28 % усієї території суходолу. Гірські області освоєні значно менше. У світі є кілька країн, у яких населення проживає вище 1000 м над рівнем моря. Це Мексика, Ефіопія, Афганістан, а в Болівії, Перу, Китаї (на заході) межі проживання людей сягають 5000 м над рівнем моря.

Крім рельєфу, на розселення людей впливає також давнє освоєння території, сприятливі умови для ведення сільського господарства. Індія та Китай є світовими центрами вирощування рису, що зумовило концентрацію населення в Південній і Східній Азії.

Регіонами великої густоти населення є Центральна Європа, Тихоокеанське й Атлантичне узбережжя США. Це пов’язано з промисловим розвитком цих територій. Значна кількість жителів планети (75 %) проживає вздовж морських узбереж завширшки до 500 км. Найвищі ці показники для острівних і напівострівних країн. Основна частина населення планети проживає в кліматичних поясах зі сприятливими умовами: помірному, субтропічному та субекваторіальному.

Під дією всіх перелічених чинників у світі сформувалися три великі ареали з максимальною густотою населення — Південна та Східна Азія; Західна й Центральна Європа; східне узбережжя Північної Америки.

# data[].attributes.headline
Баранова Тетяна, 8-А клас.

# data[].attributes.subject
Баранова Тетяна, 8-А клас.

# data[].attributes.body
Населення України.

За результатами перепису, в Україні проживає 37,289 млн осіб, без врахування мешканців окупованих територій. «Мінфін» зібрав інші факти про українців, щоб краще розуміти, в якій державі ми живемо.

Жінок більше ніж чоловіків

В Україні, за даними перепису, проживає 20,01 млн жінок та 17,28 млн чоловіків. Таким чином жінок більше на 2,73 млн або ж на 16%.

Найбільше різниця помітна у віковій категорії від 65 років. Чоловіків, які досягли цього віку близько 2,01 млн, а жінок 4,15 млн. А ось у віці до 24 років чоловіків, хоча і не суттєво, але більше.
Кожен десятий живе у столиці
У Києві проживає 3,73 млн осіб, тобто 10% від населення країни.
Другий за кількістю населення регіон – Дніпропетровська область – її населення 3,23 мільйони. Слідом іде Харківська область, у якій проживає 2,8 млн осіб.
Область з найменшим населенням – Чернівецька, тут лише 727 тис. мешканців.

Більшість населення — православні.

За даними опитування Київського міжнародного інституту соціології 79,3% українців назвали себе православними. Греко-католиків в Україні 8,8%, а католиків 1,2%. Так само 1,2% наших співвітчизників відносять себе до протестантських церков.

Мусульман в Україні 0,4%, а іудеїв – 0,1%. Атеїстами вважають себе 4,3% українців.
Трудова́ мігра́ція в Украї́ні — пересування особи з метою тимчасового працевлаштування, що супроводжується перетинанням державного кордону (зовнішня трудова міграція) або меж адміністративно-територіальних одиниць України (внутрішня трудова міграція). За даними представництва ООН в Україні (станом на 2009), кожен п'ятий українець є потенційним мігрантом і хотів би виїхати з населеного пункту, в якому живе. При цьому з тих, хто вирішив їхати, близько 15 % зробили свій вибір на користь іншої місцевості в Україні і лише 5 % мають намір виїхати за межі держави.
Станом на 2021 рік найбільше заробітчан їде до Польщі (2-3 млн постійно там перебувають і до 7 млн під час сезонних робіт).

# data[].attributes.headline
Якоревої Аліни.                                               Статево-віковий склад населення світу   

# data[].attributes.subject
Якоревої Аліни.                                               Статево-віковий склад населення світу   

# data[].attributes.body
Статево-віковий склад населення – це результат дії демографічних (народжуваності, смертності), міграційних процесів, історичних та соціально-економічних факторів.
Міграції населення

19.03.2020

Що таке міграції та їхні основні види На кількість населення певного регіону чи окремої країни, окрім природного руху, впливають переміщення людей по території - механічний рух населення. Його називають міграціями. Міграції (з латин. - переселення) - переміщення людей на інші території зі зміною місця проживання назавжди або на певний час.
Вікова структура населення

Тип відтворення населення та міграційні процеси впливають на вікову структуру населення.

Виділяють три основні вікові групи:

діти (0-15 років)

люди працездатного віку (15-60 років)

літні люди (старші за 60 років).

Перша і третя групи - люди непрацездатного віку, які перебувають на утриманні другої. Від того, наскільки «молоде» населення країни, великою мірою залежить інтенсивність демографічних процесів.

Розрізняють два типи вікової структури населення, що відповідають типам його відтворення.

Перший (регресивний) тип вікової структури формується за першого типу відтворення населення. Для нього характерною є мала частка дітей і людей молодого віку та велика частка літніх людей. Частка людей працездатного віку - 50-60 %. Такий розподіл людей за віком спостерігається переважно у розвинених країнах, яким притаманне старіння населення.

Другий (прогресивний) тип вікової структури мають країни, що розвиваються за другим типом відтворення населення. Тут велика (навіть до половини!) частка дітей і людей молодого віку та вкрай низькі показники частки літнього населення. Осіб працездатного віку близько 51-55 %.

Для України характерний регресивний тип вікової структури. Старіння населення в нашій державі відбувається швидкими темпами. Зі збільшенням тривалості життя і зниженням смертності спостерігалося зростання частки літніх людей із 3-4 % на початку XX ст. до 21,2 % у 2013 р. Найбільшими темпами старіє сільське населення. Водночас падає частка дітей. Якщо на початку ХХ ст. їхня частка була 40 %, у 1939 р. - вже 35 %, у 2001 р. - 16,5 %, а у 2013 р. - 14,4 %. Частка працездатного населення змінювалася повільно і коливалась у межах 60-64 %.

# data[].attributes.headline
Украї́нські 

# data[].attributes.body
Украї́нські Карпа́ти — частина гірської системи Східних Карпат у Західній Україні[1]. Вони поділяються на Зовнішні Східні Карпати та Внутрішні Східні Карпати. Їхня довжина від верхів'їв Сяну до витоків Сучави становить 280 км, ширина понад 110 км. Займають територію Закарпатської, Львівської, Івано-Франківської та Чернівецької областей. Загальна площа гірської системи — понад 24 тис. км². Гірські хребти, розділені поздовжніми улоговинами та розмежовані глибокими поперечними долинами, простягаються, переважно, з північного заходу на південний схід.
Термін «Українські Карпати» не є географічним, а радше політико-ідеологічним. Вперше цей термін почали активно вживати після вересня 1939 року радянські політики, публіцисти і науковці. З точки зору сучасного географічного районування так звані «Українські Карпати» є центральною частиною Східних Карпат, яка виділена в межах сучасного державного кордону України і включає східну частину Бескидів, Ґорґани, Чорногору і східну частину Вигорлат-Гутинського хребта, Рахівський масив і Чивчини.

Назва Лісисті Карпати походить від назви, яку бачимо на австро-угорських мапах німецькою як Karpatisches Waldgebirge та угорською як Erdős Kárpátok і Keleti Kárpátok (Лісисті Карпати і Східні Карпати), що майже відповідає сучасному поняттю Східних Карпат. Як синонім «Українські Карпати» в 1940–1950-х роках широкого вжитку набув топонім «Радянські Карпати», та, на щастя, він не прижився. Так відомий український геолог Володимир Бондарчук (1905—1993), що до Карпатських гір застосовує назви «Радянські Східні Карпати» у праці «Тектонічний поділ Радянських Східних Карпат // Геол. журн. АН УРСР. — 1954. — Т. 14. — Вип. 2. — С. 21–35» та «Радянські Карпати» у монографії «Радянські Карпати: геолого-географічний нарис. — Радянська школа. — 1956. — 179 с.».

Назву «Карпати» вперше навів Геродот у V ст. до н. е. Батько історії згадував річку «Κάρπις» (Карпій), що впадає в Дунай. У 105 р. імператор Траян приєднав Південні Карпати (Дакію) до Риму. Римське панування в регіоні тривало до 271 р. Отже, Карпати були «відкриті» для цивілізованого світу. Тоді ж цю гірську систему, просторово дуже аморфну, вперше виокремив Птолемей (90–168).

Походження назви «Карпати» однозначно не з'ясоване. Є низка інтерпретацій цієї назви — від доіндоєвропейських (С. Роспонд) до слов'янських. Назва «Карпати» (пол. Karpaty, угор. Kárpátok, рум. Carpați, серб. Карпати, чех. i словак. Karpaty, нім. Karpaten) дуже давня. Її корені простежуються в середземноморському доіндоєвропейському субстраті.[2]

А. Попов (1965, 1973), А. Байцар (2016) доводять, що оронім виник з назви фракійського племені карпи. В. Георгієв (1956) уважає давньовірменську мову особливим фракійським діалектом і пояснює топонім Карпати від фракійського «(s)korpa-ta» — скеляста. С. Распонд (1957) переконаний, що назва Карпати походить із доідоєвропейського «саrо» — камінь. Такого ж погляду дотримуються І. Хубшмід (1967, 1969), виводячи топонім Карпати від доідоєвропейського «karr» — камінь. Він зачисляє до цього ряду рум. «scarpa» — скеля; сербохорв. «skrapa» — тріщина в каміннях і в діалекті — дрібні камені; словен. «сеrеn» — скелясте місце.[2]

В. Чихарж (1960) убачає базис «саrrа» — камінь у середземноморському доіндоєвропейському субстраті. Р. Козлова (1987) виводить назву Карпати з псл. *kъrpatъ(jь) «з вигинами, виступами, горбатий, нерівний» <*kъrpa «щось криве, вигнуте, вигин, виступ» <іє. (s) ker- гнути; крутити у ступені редукції з детермінативом -р-. Словацький та чеський мовознавець і етнограф П. Шафарик, а за ним Є. Поспелов (1967) виводять оронім Карпати- від слов'янського орографічного терміна «хрб», «харабат» — хребет.
https://youtu.be/IxD6BTuYOw8

# data[].attributes.headline
Поліщук Максим 8-Б

# data[].attributes.subject
Поліщук Максим 8-Б

# data[].attributes.body
Природно-ресурсний потенціал — важливий фактор розміщення продуктивних сил, який включає природні ресурси і природні умови. Відповідно до найбільш поширеного трактування під природними ресурсами розуміють тіла й сили природи, які за певного рівня розвитку продуктивних сил можуть бути використані для задоволення потреб людства.

Природні ресурси — це сукупність компонентів природи, які на даному рівні розвитку виробничих сил використовуються або можуть бути використані для задоволення матеріальних та духовних потреб людини і суспільства в цілому.

Природні умови — це тіла й сили природи, які мають істотне значення для життя і діяльності суспільства, але не беруть безпосередньої участі у виробничій і невиробничій діяльності людей.

Такий поділ є до певної міри умовним, оскільки окремі компоненти можуть виступати і як ресурси, і як умови. До основних компонентів природно-ресурсного потенціалу відносять: географічне положення, кліматичні умови, особливості рельєфу та розміщення ресурсного потенціалу.

Складові частинами характеристики ресурсів:

розміщення природних ресурсів — від окремих їхнів видів до природно-ресурсного потенціалу території в цілому;

забезпеченість ресурсами окремих галузей господарства;

аналіз природних ресурсів як чинника формування господарської спеціалізації та просторової організації території;

прогнозування природно-ресурсної бази господарства;

шляхи оптимізації використання, охорона й відтворення природних ресурсів.

Розрізняють компонентну, функціональну, територіальну і організаційну структури природно-ресурсного потенціалу [2]. Компонентна структура характеризує внутрішньо- та міжвидові співвідношення природних ресурсів (земельних, водних, лісових тощо); територіальна — різні форми просторової дислокації природно-ресурсних комплексів; організаційна — можливості відтворення та ефективної експлуатації природних ресурсів. Функціональна структура природно-ресурсного потенціалу відображає вплив природних ресурсів на формування спеціалізації територій та певних господарських комплексів.

Природно-ресурсний потенціал є багатокомпонентним. Виділяють такі його складові: мінеральні, земельні, водні, лісові, біологічні, рекреаційні, кліматичні та космічні ресурси. За ознакою вичерпності природних ресурсів, яку нерідко називають екологічною класифікацією, вони поділяються на групи: невичерпні, до яких належать сонячна радіація, енергія води, вітру тощо; вичерпні відновлювані: ґрунтовий покрив, водні ресурси, лікувальні грязі, рослинне паливо тощо; вичерпні невідновлювані:

# data[].attributes.headline
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.subject
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.body
Як зростало населення Землі

Населення Землі спершу зростало дуже повільними темпами. Цікаво, що 15 тис. років тому на всій планеті було 3 млн осіб – майже стільки, скільки зараз живе в Києві. На початку нашої ери, за різними оцінками, у світі налічувалося 200–250 млн осіб, що втричі менше сучасного населення Європи. За часів Київської Русі у світі проживало близько 350 млн осіб.

Лише у 1820 р. населення Землі досягло 1 млрд осіб. Це було початком «демографічного вибуху».

«Демографічний вибух» – стрімке зростання кількості населення.

В історії людства умовно виділяють два «демографічні вибухи», які мають свої особливості. Перший з них відбувався у ХVІІІ–ХІХ ст. у розвинутих країнах Західної Європи після так званих промислових революцій.

Особливо швидке зростання кількості населення світу спостерігалося у ХХ ст. Протягом минулого століття відбувся другий «демографічний вибух», який триває й донині. Найвищі темпи природного приросту населення в цей час характерні для найбідніших країн, що розвиваються. Народжуваність у них традиційно була і залишається дуже високою. Однак раніше це компенсувалося значною смертністю населення. Тому й природний приріст був невисоким. Після розпаду колоніальних імперій виникло багато незалежних держав в Африці, Азії, Океанії. За рахунок економічних реформ і підняття рівня медичного обслуговування смертність стрімко знизилася, показник природного приросту пішов угору. З «демографічним вибухом» у країнах, що розвиваються, пов’язано чимало соціальних проблем. Так, у них проживає 75 % населення світу, а разом з тим – 90 % усіх неписьменних, голодуючих і безробітних планети. З 70-х років ХХ ст. спостерігається тенденція поступового сповільнення темпів природного приросту населення Землі. Пік «демографічного вибуху» вже подолали латиноамериканські й азіатські країни, що розвиваються, але на його вершині залишаються країни Африки.

У наш час більшість населення світу сконцентровано саме в регіонах прояву «демографічного вибуху». Проте не всім регіонам сучасного світу властиве явище «демографічного вибуху». У Європі поширюється зворотний процес – демографічна криза, тобто значне сповільнення темпів приросту населення.
Зміна кількості населення в Україні

На думку вчених, населення України, як і всього світу, через численні епідемії, війни, несприятливі природні процеси тривалий час зростало дуже повільно. Так, на початку ХІV ст. воно становило близько 4,4 млн осіб, через 200 років – 5,2 млн, а ще через 200 років – 9 млн. На початку ХІХ ст. в межах сучасної території України налічувалося вже понад 30 млн осіб, а на початку ХХ ст., перед Першою світовою війною, – 35,2 млн. Протягом ХХ ст. населення зростало нерівномірно. Через дві світові війни, голодомори, сталінські репресії, депортації, вимушені переїзди людей на загальнорадянські будівництва до Сибіру та Далекого Сходу, освоєння цілинних земель у Казахстані чисельність населення в Україні періодично зменшувалася, а потім знову збільшувалася. Унаслідок усіх цих негативних явищ Україна втратила 35–40 млн осіб. Тобто, якби не ці втрати, нині в нашій державі проживало б удвічі більше людей.

Після Другої світової війни населення України зростало аж до 90-х років ХХ ст. і досягло максимальної позначки 52,2 млн осіб у 1993 р. Відтоді почалося неухильне скорочення. Найбільш стрімкими темпами це відбувалося на межі століть, коли Україна щороку втрачала до півмільйона людей. У наш час тенденція до зменшення зберігається. На ситуацію впливають як спільні для всіх країн Європи, так і притаманні лише Україні чинники. Серед останніх – економічні, соціальні та екологічні чинники.

Економічні негаразди пов’язані з глибокою кризою, яку переживає наша країна на шляху переходу від планової до ринкової економіки.

Соціальні причини скорочення населення зумовлені недостатнім фінансуванням системи охорони здоров’я, зростанням кількості розлучень, стрімким збільшенням частки людей літнього віку, виїздом із країни людей працездатного віку за кордон.

Екологічна ситуація у багатьох регіонах країни залишається складною через значне забруднення навколишнього середовища, аварію на ЧАЕС. Це призводить до зростання рівня захворюваності та смертності.

# data[].attributes.headline
Сургутська Яна 8-А

# data[].attributes.subject
Сургутська Яна 8-А

# data[].attributes.body
Карпати – це середньовисотні гори, їх витягнуті з північного заходу на південний схід паралельні гірські хребти мають асиметричну будову. Вони складені глинястими сланцями, алевритами, вапняками, пісковиками крейдового та палеогенового періодів. Сланці легко піддаються руйнуванню, тому гірські хребти здебільшого мають пологі схили, зручні перевали. На найвищих гірських масивах (Чорногора, Полонинський хребет, Рахівські гори, Чивчини) трапляються давньо-льодовикові форми.

В Українських Карпатах немає льодовиків і постійної снігової лінії. Однак на окремих невеликих ділянках найвищих вершин сніг лежить до середини літа.

На кліматичні умови Українських Карпат впливають висота та орієнтація схилів гірських хребтів, зміни температури і кількості опадів з висотою. Сумарна річна сонячна радіація становить З 770-4 106 МДж/м² у Передкарпатті і 4 399 МДж/м² на Закарпатській низовині.

Середні температури січня становлять відповідно -4,5 і -3°С, а в горах -6... -12°С. Зима м'яка, багатосніжна, з тривалими відлигами, а літо в горах не жарке, з дощами. Середні температури липня в Передкарпатті +19°С, Закарпатті +20°С, в горах +10... +7°С. Гори і передгір'я надмірно зволожуються: річні суми опадів у передгір'ях становлять 500-800 мм, а в горах - 1 500 - 2 0000 мм.

Випадання снігу іноді супроводжується сніговими зсувами, лавинами. Подекуди лавини набирають великої руйнівної сили і бувають небезпечними. Інтенсивне танення великої маси снігу, дощі спричинюють бурхливі розливи карпатських річок. Тоді швидка течія підмиває берег, несе каламуть, каміння, дерева. Підйом рівня води в річках іноді набуває характеру стихійного лиха. Паводки на річках Карпат можливі в будь-яку пору року після тривалих дощів. Бурхливі річки прорізують гірські хребти, утворюючи вузькі долини, мальовничі ущелини, оточені густою зеленню лісів.
https://youtu.be/aWrTPD6TiBo

# data[].attributes.attachment_link.title
Вся красота Карпат

# data[].attributes.headline
Радчук Юлія 8 Б

# data[].attributes.subject
Радчук Юлія 8 Б

# data[].attributes.body
До природно-заповідного фонду України належать:
- природні території та об'єкти — природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам'ятки природи, заповідні урочища;
- штучно створені об'єкти — ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва.
Заказники, пам'ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва залежно від їх екологічної і наукової, історико-культурної цінності можуть бути загальнодержавного або місцевого значення.
Найвищий рівень заповідності мають природні заповідники, біосферні заповідники і національні природні парки. В них знаходиться велика кількість рідкісних і зникаючих видів рослин і тварин, які занесені до Червоної книги України.3а роки незалежності площа природно-заповідного фонду України зросла більш ніж удвічі. Станом на листопад 2009 до його складу входило понад 7200 територій та об'єктів загальною площею 2,8 млн га, що становить 4,% території держави. Це, зокрема, 17 природних та 4 біосферних заповідника, 19 національних природних парків, 45 регіональних ландшафтних парків, 3078 пам'яток природи, 2729 заказників, 616 ботанічних, зоологічних садів, дендропарків та парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, 793 заповідних урочища. Незважаючи на це, площа природно-заповідного фонду в Україні є недостатньою і залишаться значно меншою, ніж у більшості країн Європи, де середній відсоток заповідності становить 15 %. Площі природно-заповідного фонду України треба постійно розширювати. Це можна робити насамперед за рахунок ділянок, які менше змінені господарською діяльністю людини або територій, на яких трапляються види рослин і тварин, що занесені до Червоної книги.

# data[].attributes.headline
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.subject
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.body
Використання й охорона природних умов і ресурсів

Природокористування. Сукупність усіх форм впливу людини на природне середовище і заходів, спрямованих на його збереження, називають природокористуванням. Загалом в Україні переважало нераціональне природокористування, яке не забезпечувало збереження природного середовища. Часто воно зводилося до хижацького вичерпування природних ресурсів, масового неконтрольованого забруднення довкілля та суцільного знищення природних ландшафтів. Унаслідок цього нині багато компонентів природного середовища в Україні перебувають у пригніченому стані, їх здатність до самовідновлення послаблена.

Подібна ситуація характерна для багатьох країн світу. Подальший розвиток національних економік за таким зразком призвів би до самознищення людського суспільства. Усвідомлення цієї небезпеки спонукало світове співтовариство до пошуку шляхів виходу із загрозливого становища. Наприкінці ХХ ст. ним прийнято концепцію сталого розвитку людства. Сталий розвиток передбачає таке використання природних ресурсів теперішніми поколіннями, яке б не ставило під загрозу існування майбутніх поколінь. Техногенне навантаження на природне довкілля не повинно перевищувати його можливостей до самовідновлення. Необхідною умовою реалізації цієї концепції є усвідомлення суспільством переваги екологічних цінностей над іншими.
Заходи щодо раціонального природокористування. Надзвичайно важливим завданням концепції сталого розвитку в Україні є перехід до раціонального природокористування. Воно передбачає активне впровадження низки заходів у різних галузях життєдіяльності суспільства – промисловості, сільському господарстві, будівництві, транспорт і, житлово-комунальному господарстві, сфері обслуговування і відпочинку населення. Ці заходи можуть мати різний характер: технічний (вдосконалення існуючих і розробка нових технологічних процесів), економічний (встановлення плати за спожиті ресурси, економічних санкцій за заподіяння шкоди навколишньому середовищу), юридичний (розробка і прийняття національного природоохоронного законодавства, приєднання до міжнародних угод), освітньо-виховний (формування екологічної культури населення), громадський (контроль за екологічною ситуацією з боку громадськості).

Заходи щодо раціонального природокористування та охорони природи здійснюються за трьома основними взаємозв’язаними напрямами.

1. Економна експлуатація природних ресурсів (або ресурсозбереження). Передбачає зменшення затрат сировини, палива,  енергії для виробництва різних видів продукції. Для цього необхідно впроваджувати ресурсо- та енергозберігаючу техніку і технології у промисловості, сільському господарстві, на транспорт і та в інших галузях господарства. У наш час в Україні на виробництво одиниці продукції витрачається у кілька разів більше сировини та енергії, ніж у розвинутих країнах Західної Європи.
2. Зменшення і очищення викидів у довкілля та знешкодження відходів. Щорічно в Україні утворюється близько 1 млрд т газоподібних, рідких і твердих відходів виробництва та споживання. Багато з них містять шкідливі для людини і природного довкілля речовини. Великі площі займають нагромадження відходів видобування і переробки корисних копалин та звалища сміття. Значним чинником отруєння довкілля є хімізація сільського господарства.

Щоб зменшити та очистити викиди впроваджують маловідходні і безвідходні технології, замкнуті цикли водокористування; стічні води та пило-газові викиди пропускають через спеціальні очисні станції і агрегати, де знезаражують, вловлюють або знешкоджують забруднюючі домішки; переводять транспорт ні засоби на екологічно безпечні види палива (наприклад, біопаливо); створюють зелені зони уздовж автомагістралей, у містах і навколо них. Перехід на землеробство, яке застосовує органічні добрива й біологічні методи захисту рослин від шкідників і бур’янів, дасть можливість виключити застосування отрутохімікатів і мінеральних добрив.
3. Охорона й відтворення природних умов і ресурсів. Цей напрям передбачає заходи щодо збереження і примноження біологічного розмаїття, охорони джерел і малих річок, збереження ґрунтів і відновлення їх родючості, лісовідновлення, охорони ландшафтів тощо. Дедалі більш актуальною в Україні є рекультивація – комплекс робіт, спрямованих на відновлення порушених земель. Завдяки цьому на місці колишніх кар’єрів, відвалів чи смітників можна знову побачити природні ландшафти, сільськогосподарські угіддя або ж місця для відпочинку людей.

Проведення природоохоронних заходів – це важливе завдання держави і місцевих органів влади. Їх здійснення потребує чималих коштів, зусиль, пошуку нових рішень. Проте невиконання їх ставить під загрозу існування майбутніх поколінь. Збереження довкілля великою мірою залежить від кожного з нас, від усвідомлення нерозривності наших зв’язків з природою, від нашої громадянської позиції і часто від нашого щоденного поводження.

# data[].attributes.headline
Рачук Юлія 8Б

# data[].attributes.subject
Рачук Юлія 8Б

# data[].attributes.body
1. Перші згадки про Чорне море датуються V століттям до н. е. За легендою, Ясон і аргонавти пливли через нього за золотим руном до Колхіди.

2. Максимальна глибина Чорного моря становить 2212 метрів, середня – 1240 метрів.

3. Дунай, Дніпро, Дністер і Південний Буг – основні річки, що наповнюють його прісною водою.

4. Вихід до Чорного моря мають шість країн: Україна, Росія, Болгарія, Румунія, Туреччина та Грузія.

# data[].attributes.headline
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.subject
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.body
Природно-ресурсний потенціал є багатокомпонентним. Виділяють такі його складові: мінеральні, земельні, водні, лісові, біологічні, рекреаційні, кліматичні та космічні ресурси. За ознакою вичерпності природних ресурсів, яку нерідко називають екологічною класифікацією, вони поділяються на групи: невичерпні, до яких належать сонячна радіація, енергія води, вітру тощо; вичерпні відновлювані: ґрунтовий покрив, водні ресурси, лікувальні грязі, рослинне паливо тощо; вичерпні невідновлювані: мінеральна сировина, природні будівельні матеріали.

Природні умови - це тіла і сили природи, які мають важливе значення для життя і діяльності суспільства, але не беруть безпосередньої участі у виробничій та невиробничій діяльності людей. Такий поділ є певною мірою умовним, оскільки окремі компоненти можуть виступати і як ресурси, і як умови. До основних характеристик природно-ресурсного потенціалу відносять: географічне положення, кліматичні умови, особливості рельєфу та розміщення ресурсного потенціалу.

В основі економічної класифікації природних ресурсів лежить їх поділ на ресурси виробничого та невиробничого, промислового та сільського, галузевого та міжгалузевого, одно-цільового та багатоцільового призначення.

Мінерально-сировинні ресурси

Під мінеральними ресурсами розуміють сукупність різних видів корисних копалин, які можуть бути використані за сучасного рівня розвитку продуктивних сил. За характером використання мінеральні ресурси поділяються на групи: паливно-енергетичні, рудні та нерудні. На їх базі розвиваються такі важливі галузі промислового виробництва, як чорна та кольорова металургія, електроенергетика, машинобудування, хімічна промисловість та ін.

У структурі паливних ресурсів України домінує кам'яне та буре вугілля, запаси якого за категоріями А+В+СІ станом на 1997 р. складають 45,7 млрд. т і є цілком достатніми для забезпечення власних потреб. Основні запаси кам'яного вугілля зосереджені у Донецькому та Львівсько-Волинському басейнах; бурого вугілля – переважно у Дніпровському басейні.

В Україні виявлено 307 родовищ нафти та газу, які зосереджені переважно на північному сході країни, у Прикарпатті та Причорномор'ї. Початкові розвідані запаси становили понад 3,4 млрд. т умовного палива. Ступінь виснаження розвідних запасів становить понад 60%. Водночас значним резервом є майже 5 млрд. т умовного палива ще не розвіданих запасів. За існуючими оцінками ресурси нафти та природного газу в Україні дозволяють збільшити їх добуток майже вдвічі. Крім того, на Державному балансі запасів знаходиться 127 месторождений метану вугільних месторождений.

На території України розміщено понад 1,5 тис. торфу, що зосереджені переважно у Волинській, Рівненській, Житомирській, Київській, Чернігівській, Черкаській, Хмельницькій, Сумській та Львівській областях.

Загальні запаси залізних руд України за категоріями А+В+С оцінюються в 27,4 млрд. т, а прогнозовані - у 20 млрд. т. Країна посідає одне з провідних місць у світі за запасами марганцю, які становлять 2,28 млрд. т.

Україна має певні запаси руд кольорових металів. Запаси нікелю невеликої потужності зосереджені у Вінницькій, Кіровоградській та Дніпропетровській областях; ртуті - на Донбасі та Закарпатті; титану – у Житомирській, Київській, Черкаській, Дніпропетровській областях, на узбережжі Чорного та Азовського морів; бокситів – у Дніпропетровській області; алунітів – у Закарпатті; нефелінів – у Приазов'ї. Унікальні месторождения сировини для отримання ряду рідкісних і рідкісноземельних елементів розташовані у Житомирському Полісі та в Приазов'ї. Розробку золоторудного месторождения розпочато у Закарпатті.

Україна багата на металеві корисні копалини, серед яких: кухонна сіль, самородна сірка, вогнетрівкі глині, високоякісний каолін, облицювальний камінь тощо. Великі запаси калійно-магнієвих солей (близько 2,7 млрд. т) зосереджені в Івано-Франківській та Львівській областях.

Проблеми щодо раціонального використання мінерально-сировинних ресурсів України полягають у важковидобувному характері значної частини ресурсів, виснаженості найбільш якісної частини запасів, обмеженні обсягів фінансування геологорозвідувальних робіт тощо. У перспективі буде здійснюватися розвідка нових для України корисних копалин - золота, міді, хрому, свинцю, цинку, молібдену, рідкісноземельних металів, фосфоритів тощо. Це дасть змогу за існуючими прогнозними оцінками збільшити експортні можливості вітчизняної мінерально-сировинної бази в 1,5-2 рази та скоротити імпорт сировини на 60-70% (без урахування вуглеводнів).

# data[].attributes.headline
Баранова Тетяна, 8–А клас.

# data[].attributes.subject
Баранова Тетяна, 8–А клас.

# data[].attributes.body
Азовське море — полузамкнуте море Атлантичного океану на сході Європи. Серед 63 морів –  Азовське найдрібніше у світі, але воно найпродуктивніше. За кількістю рослинних й тваринних організмів Азовському морю немає рівних у світі.  При цьому його глибина не перевищує 13,5 метрів, середня глибина близько 7,4 м. Але є і ще деякі цікаві факти про Азовське море.
1. З усіх морів світу Азовське море – наймілкіше, його глибина не перевищує 5 метрів в найглибшій точці.

2.Озеро Байкал можна заповнити 94-ма Азовськими морями.

3.Температура верхніх шарів води в курортних зонах цього моря влітку нерідко прогрівається до 28-30 градусів тепла.

4.Існує теорія, згідно з якою Азовське море виникло близько семи з половиною тисяч років тому в результаті катастрофічно сильного підйому рівня Чорного моря.

5.Азовське море – найвіддаленіше на Землі від будь-якого океану море, тобто найбільш континентальне.

6. Взимку Азовське море нерідко покривається льодом. Іноді – повністю.

7. У менш солоних (точніше, майже прісноводних) областях Азовського моря мешкають прісноводні риби, наприклад, щука і карась.

8.Рівень води в Азовському морі неухильно падає щороку. Якщо ситуація не зміниться, рано чи пізно воно і зовсім зникне.

9.Друга назва Азовського моря – Море молюсків. Його так називають через величезну кількість молюсків,які мешкають в ньому.

10.Влітку прибережні води іноді світяться ночами. Вірніше, світяться водорості, яких тут в достатку.

# data[].attributes.headline
Баранова Тетяна 8–А клас.

# data[].attributes.subject
Баранова Тетяна 8–А клас.

# data[].attributes.body
Значна частина українців мало що знає про море, на території якого розташовані більшість морських курортів нашої країни. Але якщо вам це цікаво, ми підготували добірку маловідомих і просто цікавих фактів про Чорне море.

1. Перші згадки про Чорне море датуються V століттям до н. е. За легендою, Ясон і аргонавти пливли через нього за золотим руном до Колхіди.

2. Максимальна глибина Чорного моря становить 2212 метрів, середня – 1240 метрів.

3. Дунай, Дніпро, Дністер і Південний Буг – основні річки, що наповнюють його прісною водою.

4. Вихід до Чорного моря мають шість країн: Україна, Росія, Болгарія, Румунія, Туреччина та Грузія.
5. Верхній шар води тут практично не змішується з глибоководним шаром. Через це, більше 90% глибинних шарів води в Чорному морі містять низьку кількість кисню. А на глибинах понад 150 метрів, через великий вміст сірководню, життя майже відсутнє.
6. Чорне море – наймолодше з усіх морів на Землі. Приблизно 7500 років тому воно було величезним прісноводним озером, на зразок Байкалу. Після сильного землетрусу виникла протока Босфор, через яку сюди хлинули солоні води Середземного моря.
7. Великий вміст сірководню у водах Чорного моря – наслідок цього катаклізму. Після того як морські води злилися з водами озера, все прісноводні живі істоти в ньому загинули.
8. У порівнянні з іншими морями, тваринний світ Чорного моря досить бідний. Тут мешкає 2500 видів тварин. Для порівняння, у водах Середземного живе близько 9000 видів.
9. Припливи і відливи практично відсутні в Чорному морі. Через це, коливання його рівня мінімальні, що робить його спокійним і тихим для мореплавців.
10. Незважаючи на площу 422 000 квадратних кілометрів, тут всього 10 островів.

# data[].attributes.headline
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.subject
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.body
Цікаві факти про Азовське море:
Азовське море саме мілководне в світі, його максимально зафіксована глибина не перевищує 14 м, а середня близько 7,5 м;

· Через невелику глибину Азовське море особливо приваблює туристів – адже воно дуже комфортне для відпочинку з маленькими дітьми, а також для людей, які не почувають себе впевненими плавцями;
Завдяки вищевказаним фактам море встигає дуже швидко прогріватись вже в в травні, а також швидко відновлює свою температуру після погодних негараздів:

· Азовське море є самими віддаленим від світового океану, а також самим континентальнім морем світу;

· Згідно «Теорії чорноморського потопу» вік Азовського моря менше 9000 років і утворилося воно внаслідок підйому рівня Чорного моря, якому сприяв катаклізм світового масштабу, можливо описаний в Біблії Великий потоп;

· Колись Азовське море по праву вважалось самим багатим на рибні запаси;
В нашому морі, зважаючи на природні умови, не можуть існувати великі хижі риби, та акули – єдиним видом цих хрящових риб, який іноді заходить до Азовського моря є чорноморський Катран, який не становить небезпеки для людей;

· Не дивлячись на те, що кількість рибної популяції вже не така як 50-100 років назад, в Азовському морі можна зустріти рідких і цінних різновидів осетрових риб;

· В нашій місцевості самими розповсюдженими видами риб є бички, кефалеві і камбала(глоса і калкан), яких досить реально спіймати й рибалкам-любителям;

· На сьогоднішній день єдиним представником морських ссавців, якого можна зустріти в акваторії Азова є азовський дельфін(морська свиня, азовка та ін..)

· Не всім відомо, що ще в 18 сторіччі в нашому Азовському морі можна було зустріти білобрюхого тюленя-монаха, популяція якого настільки скоротилась, що сьогодні від неї залишились невеликі групи, які мешкають біля берегів Болгарії;

Але якщо у всьому світі тюлені та їх різновиди становлять значну частину кормової бази для морських і не тільки хижаків, то в повному зникненню популяції тюленя-монах з акваторії нашого моря, та значного скорочення чорноморської популяції винна людина;

· Деякі види риб мають промислову цінність, а деякі натомість можуть слугувати тільки в якості сувенірів, наприклад тетрадон, або іглобрюх продається в багатьох сувенірних лавках Генічеська і Арабатки і його дуже легко впізнати через шароподібну форму і голки, що вкривають тіло, хоча на відміну від Приазов’я, в Японії його різновиди відомі як дорогий і небезпечний делікатес фугу;

· Не всім відомо, що на багатьох курортах Азова море не завжди повністю відкрите, наприклад в Генічеську і на Арабатці значну частину узбережжя омивають води Утлюкського лиману, а в Кирилівці також і Молочний лиман;

· Сумарно на Українських курортах Азовського моря працює кілька тисяч рекреаційних закладів;

· В районі сел Щасливцеве і Стрілкове, що на Арабатській Стрілці знайдено достатньо термальних джерел, що може свідчити про наявність слабкої вулканічної активності.

# data[].attributes.headline
Яременко Максим 8-Б

# data[].attributes.subject
Яременко Максим 8-Б

# data[].attributes.body
Береги України омивають Чорне та Азовське моря. Площа Чорного моря 422 тис. км ². Більша його частина знаходиться в субтропічному поясі. Середня глибина – 1271 м, максимальна – 2245 м. На глибинах більше 100-120 м води насичені сірководнем, що негативно впливає на органічне життя. У Чорному морі нараховують понад 660 видів рослин і 2000 видів тварин, які живуть переважно в аеробній (насиченій киснем) зоні. Щорічно море дає до 300 тис. тонн біологічних ресурсів. Екологічні проблеми Чорного моря:

• надмірне надходження промислових, побутових і сільськогосподарських забруднень, що призводить до нагромадження мертвої органічної речовини і збільшення вмісту сірководню;

• зменшення вільного кисню в морській воді, через що цвіте вода, гинуть риба, молюски, водорості в лиманах;

• зменшення обсягів вилову чорноморської кефалі, скумбрії, ставриди, що призводить до економічних збитків;

• катастрофічне розмноження медузи.

Площа Азовського моря – 39 тис. км ². Воно знаходиться в помірному поясі. Середня глибина 4-7 м, максимальна – 15. Рослинний і тваринний світ високопродуктивні, зокрема налічується 79 видів риб. Проблеми Азовського моря пов'язані з діяльністю людини:

• підвищення солоності води через скорочення річкового стоку головних річок (будівництво водоймищ, збільшення забору води на господарські потреби);

• зниження рівня води;

• зниження біологічної продуктивності.

# data[].attributes.headline
Баранова Тетяна 8-А.

# data[].attributes.subject
Баранова Тетяна 8-А.

# data[].attributes.body
Кримські гори - гори на Пд. Кримського півострова, в Кримській обл. Простягаються на 180 км з Пд. Зх. на Пн. Сх., від мису Фіолент поблизу м. Севастополя до мису Іллі біля м. Феодосії Шир. до 50 км.

Кримські гори складаються з трьох майже паралельних пасом з крутими пд. і пологими пн. схилами. Пасма розділені поздовжніми ерозійними зниженнями. Найвищим е Головне пасмо Кримських гір. Воно починається на Захід Балаклавськими висотами (316 м), найвищої вис. досягає в центр, частині (1545 м, г. Роман-Кош) і закінчується на Сході Феодосійськими висотами (310 м). У західних і центральних частинах Головне пасмо становить майже суцільний масив, що складається з опалових гір, вирівняні безлісі вершини їх називають Яйлами.
Рослинність Кримських гір
У гірській частині Криму нараховується 2200 видів дикорослих рослин, з них 200 видів відноситься до ендеміків, тобто таких, що трапляються тільки в гірському Криму.
Для Криму характерна вертикальна зональність. Від краю берега Чорного моря до висоти 350-400 м на південному схилі головного хребта простягається пояс яловцево-дубових лісів, основними лісоутворювальними породами яких є дуб пухнастий і овець високий.

# data[].attributes.body
Чорне море вперше згадується в документах V століття до нашої ери. Ясон та аргонавти саме по Чорному морю йшли до Колхіди за золотим руном.
Давньогрецька назва моря — Понт Аксинський, що означає «Негостинне море». Море було назване так через труднощі з навігацією. Пізніше, після вдалого освоєння берегів грецькими колоністами, море стало називатися Понтом Евксинським («Гостинне море»).
Особливістю Чорного моря є повна (за винятком деяких бактерій) відсутність життя на глибинах понад 150–200 м. Річ у тому, що глибинні шари Чорного моря насичені сірководнем. Сам сірководень у Чорному морі з’явився внаслідок загибелі всього живого в ньому через злиття із Середземним морем.
Є цікава версія, що море назвали Чорним через жахливі шторми, під час яких вода в морі темніє. Хоча, це буває дуже рідко.
Чорне море омиває береги України, Румунії, Болгарії, Росії, Туреччини і Грузії.
Найбільша глибина — 2 210 м.
Площа Чорного моря — 422 000 км².
У Чорне море впадають приблизно 15 річок, серед яких Дунай і Дніпро.
У Чорному морі мешкає всього 2 500 видів тварин, для порівняння в Середземному — приблизно 9 000 видів.
У схемі течій Чорного моря виділяються два величезних замкнутих кругообіги з довжиною хвилі 350–400 км. На честь океанолога Миколи Кніповіча, який першим описав цю схему, її назвали «Окуляри Кніповича».

# data[].attributes.headline
Чуприна Олександра 8-Б

# data[].attributes.subject
Чуприна Олександра 8-Б

# data[].attributes.body
Важко уявити, що 8 000 років тому, Чорне море було гігантським прісноводним озером, схожим на Каспійське море. Коли потужний землетрус розколов сушу, утворилася протока Босфор у Туреччині. Вона з’єднала озеро із Середземним морем, й ось тоді, сюди ринули потоки морської, солоної води.

1) Чорне море вперше згадується в документах V століття до нашої ери. Ясон та аргонавти саме по Чорному морю йшли до Колхіди за золотим руном.

2) Давньогрецька назва моря — Понт Аксинський, що означає «Негостинне море». Море було назване так через труднощі з навігацією. Пізніше, після вдалого освоєння берегів грецькими колоністами, море стало називатися Понтом Евксинським («Гостинне море»).

3) Особливістю Чорного моря є повна (за винятком деяких бактерій) відсутність життя на глибинах понад 150–200 м. Річ у тому, що глибинні шари Чорного моря насичені сірководнем. Сам сірководень у Чорному морі з’явився внаслідок загибелі всього живого в ньому через злиття із Середземним морем.

4) Є цікава версія, що море назвали Чорним через жахливі шторми, під час яких вода в морі темніє. Хоча, це буває дуже рідко.

5) Чорне море омиває береги України, Румунії, Болгарії, Росії, Туреччини і Грузії.

6) Найбільша глибина — 2 210 м.

7) Площа Чорного моря — 422 000 км².

8) У Чорне море впадають приблизно 15 річок, серед яких Дунай і Дніпро.

9) У Чорному морі мешкає всього 2 500 видів тварин, для порівняння в Середземному — приблизно 9 000 видів.

10) У схемі течій Чорного моря виділяються два величезних замкнутих кругообіги з довжиною хвилі 350–400 км. На честь океанолога Миколи Кніповіча, який першим описав цю схему, її назвали «Окуляри Кніповіча».

11) Єдиний різновид акул, який живе в Чорному морі — Катран. Вона боїться людини й тому рідко з’являється біля берегів. Єдину небезпеку для людей представляють спинні плавники акули, оснащені великими отруйними шипами.

12) Морський дракончик — найнебезпечніша риба для людини в Чорному морі. Колючки спинного плавника морського дракончика і кришок на зябрах містять сильну отруту. Ще деяку небезпеку становить скат-хвостокол, що має отруйний шип на хвості. Його ще називають рибою-котом.

13) На дні Чорного моря мешкають мідії, устриці й молюск-хижак Рапана, занесений кораблями з Далекого Сходу.

14) Гори навколо Чорного моря постійно ростуть, а саме море збільшується. І, якщо гори підростають усього на кілька сантиметрів за сторіччя, то море наступає зі швидкістю 20–25 сантиметрів за 100 років.

# data[].attributes.headline
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.subject
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.body
Насправді, на питання, чому Чорне море називається «чорним», немає однозначної відповіді.

Одна з найбільш правдоподібних теорій, з якою згодні більшість лінгвістів та істориків: таку назву дали морю тюркські і древньоіранські мандрівники, які прибули сюди з середземноморських берегів, і тутешнє море здалося їм темним і негостинним. У зимові місяці, через постійні шторми, його води здавалися моряками майже чорними.

Що цікаво, схожі назви Чорного моря були поширені і серед народів, які проживали в цьому регіоні, а також грецьких переселенців.

Значна частина українців мало що знає про море, на території якого розташовані більшість морських курортів нашої країни. Але якщо вам це цікаво, ми підготували добірку маловідомих і просто цікавих фактів про Чорне море.

1. Перші згадки про Чорне море датуються V століттям до н. е. За легендою, Ясон і аргонавти пливли через нього за золотим руном до Колхіди.

2. Максимальна глибина Чорного моря становить 2212 метрів, середня – 1240 метрів.

3. Дунай, Дніпро, Дністер і Південний Буг – основні річки, що наповнюють його прісною водою.

4. Вихід до Чорного моря мають шість країн: Україна, Росія, Болгарія, Румунія, Туреччина та Грузія.
5. Верхній шар води тут практично не змішується з глибоководним шаром. Через це, більше 90% глибинних шарів води в Чорному морі містять низьку кількість кисню. А на глибинах понад 150 метрів, через великий вміст сірководню, життя майже відсутнє.

6. Чорне море – наймолодше з усіх морів на Землі. Приблизно 7500 років тому воно було величезним прісноводним озером, на зразок Байкалу. Після сильного землетрусу виникла протока Босфор, через яку сюди хлинули солоні води Середземного моря.
7. Великий вміст сірководню у водах Чорного моря – наслідок цього катаклізму. Після того як морські води злилися з водами озера, все прісноводні живі істоти в ньому загинули.

8. У порівнянні з іншими морями, тваринний світ Чорного моря досить бідний. Тут мешкає 2500 видів тварин. Для порівняння, у водах Середземного живе близько 9000 видів.

9. Припливи і відливи практично відсутні в Чорному морі. Через це, коливання його рівня мінімальні, що робить його спокійним і тихим для мореплавців.

10. Незважаючи на площу 422 000 квадратних кілометрів, тут всього 10 островів.

11. Рівень води в Чорному морі поступово збільшується. Наприклад, за останні 100 років він піднявся на 30 сантиметрів. Через це, руїни деяких древніх міст вже знаходяться під водою.

12. Води Чорного моря постійно перемішуються двома величезними вирами з довжиною хвилі 350-400 км, які називаються «Окуляри Кніповича» (на честь прізвища океанолога, який їх виявив).

13. У Чорному морі живуть два види дельфінів – білобочка і афаліна.
14. Єдиний вид акул, який мешкає в Чорному морі – акула-катран. Незважаючи на розміри до 1,5 метра, для людей ця риба небезпеки не становить, тому що просто боїться їх. Через це, біля берегів ці акули з’являються рідко.

15. Найнебезпечніша істота, яке мешкає в водах Чорного моря – морський дракончик. Це отруйна хижа риба, на спинному плавці якої розташовані колючки, що містять сильну отруту, якою вони захищаються від ворогів. Для людини він теж небезпечний, відомі навіть смертельні випадки.
16. Щорічно 31 жовтня, відзначається Міжнародний день Чорного моря.

17. У деяких частинах Чорного моря мешкає ночесвітка – планктонна водорість, що володіє флуоресцентними властивостями. Через це, в серпні і вересні, у його водах можна спостерігати блакитнувате світіння.

# data[].attributes.headline
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.subject
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.body
Ландшафти Кримських гір.За складом ландшафтів у межах гірського Криму виділяють три області: Передгірську лісостепову, Головне гірсько-лучно-лісове пасмо, Кримське південнобережне субтропічне Середземномор’я.

Передгірська лісостепова область поширюється на Внутрішнє і Зовнішнє куестові пасма і міжпасмові зниження. Клімат передгір’я напівпосушливий, теплий з м’якою зимою. Ґрунтовий покрив строкатий. Найбільш поширені передгірські чорноземи і дерново-карбонатні ґрунти, на південному заході трапляються коричневі. Основними ландшафтами області є куестові степові, які значно змінені людиною під сільськогосподарські угіддя: ріллю та виноградники; куестові лісостепові, куестові лісові. Найбільш освоєними є міжпасмові полого-хвилясті чагарниково-степові ландшафти. Тут знаходиться більшість населених пунктів, прокладені залізниця і автомагістралі. У Внутрішньому пасмі трапляються ще й низькогірні лісові ландшафти, а в долинах річок - долинно-терасні.

Головне гірсько-лучно-лісове пасмо. У назві цієї області добре помітні її основні ландшафтні особливості: панування лісових і лучних комплексів. Клімат різних частин Головного пасма різноманітний і змінюється від помірно жаркого напіввологого в низькогір’ї до прохолодного надмірно зволоженого на західних яйлах. Усі ландшафти поділяють на низькогірні, середньогірні та ландшафти яйл. На низько- і середньогір’ях переважають різні за видовим складом ліси, залежно від орієнтування схилів і розташування на заході, у центрі чи на сході Головного пасма. Найбільш поширені дубові, ялицево-дубові, соснові, букові, скельнодубові, буково-грабові ліси. Яйлинські ландшафти займають вирівняні вершинні поверхні й представлені гірсько-луговими лісостепом і степом.
собливості кліматичних умов дають змогу вирощувати в цій природній області ефіроолійні культури (троянду, лаванду, шавлію), високоякісні сорти винограду. Завдяки цілющому кліматові, мальовничим горам, теплому морю, екзотичній рослинності Крим здавна вважають оздоровницею і районом активної рекреаційної діяльності. Тому багато ландшафтів зазнали перетворення, а деякі повністю замінені на антропогенні.

Природоохоронні об’єкти. Кримські гори значно змінені господарською діяльністю людини. Усі природні компоненти і природні комплекси потребують охорони і раціонального їх використання. Із цією метою в Кримській гірській країні створено близько 120 природоохоронних територій. У Передгір’ї близько 30 природних об’єктів оголошено заповідними. Серед них 12 дубових гаїв, гора-останець Мангуп-Кале, Бельбекський і Качинський каньйони, печери - місця поселення палеолітичної людини та ін. Еталоном ландшафтів Головного пасма, що охороняються, є Ялтинський гірсько-лісовий заповідник, заказник Великого каньйону Криму, заповідні букові гаї на Ай-Петрі та ін. Найбільш визначними еталонами природи південнобережної області є заповідники «Мис Мартьян» і «Карадаг». Крім них, тут зосереджені ще 27 ландшафтних і 15 прибережних заповідних урочищ. Чудовими зразками співдружності людини і природи є в цій області парки, що охоплюють площу понад 1000 га, 17 з яких оголошені парками-пам’ятками садово-паркового мистецтва.
Кримські гори мають мезозойський фундамент, а остаточно сформувалися в період альпійської складчастості.

Для гір характерна вертикальна поясність клімату і ґрунтово-рослинного покриву.

За особливостями ландшафтів у межах Гірського Криму виділяють три області: Передгірську лісостепову, Головне гірсько-лучно-лісове пасмо, Кримське південно- бережне субтропічне Середземномор'я.

У Криму створено близько 120 природоохоронних територій.

# data[].attributes.headline
Радчук Юля 8Б

# data[].attributes.subject
Радчук Юля 8Б

# data[].attributes.body
У північно-східному передгір’ї Українських Карпат розташована Передкарпатська височина, яка простягається смугою завширшки 30 — 45 км уздовж Зовнішніх Карпат— між північно-східним виступом гір і річковими долинами Дністра й Прута. Передкарпатська височина має висоти 200-500 м. В її основі лежить Передкарпатський прогин, який утворився між складчастою спорудою Карпат і краєм Східноєвропейської платформи й зазнає неотектонічних рухів висхідного характеру. Він заповнений зім’ятими у складки осадовими породами. Численні річки, що стікають з гір, розчленували Передкарпаття на низку широких долин, між якими розташовані видовжені вододільні височини.

Закарпаття займає крайню південно-західну частину Карпатського фізико- географічного краю. Природні умови цієї території суттєво відрізняються від умов інших частин Українських Карпат. Майже плоска Закарпатська низовина (110 м над р. м.) є крайньою частиною Середньодунайської низовини. В її основі лежить міжгірська западина, заповнена як осадовими, так і вулканічними породами. Низовина слабко нахилена від передгір’їв до долини р. Тиса. Одноманітна рівнинна поверхня в окремих місцях порушується вулканічними підняттями — Берегівським горбогір 'ям (з абсолютною висотою понад 360 м). Вони є наслідком прориву магматичних порід на поверхню під час активних тектонічних рухів.

# data[].attributes.headline
Баранова Тетяна, 8-А.

# data[].attributes.subject
Баранова Тетяна, 8-А.

# data[].attributes.body
Карпати - гірська система на сході Центральної Європи

Найбільша ширина Карпат досягає 430 км.

Найвища вершина Карпат – Герлаховський штит (Словаччина), її висота становить 2655 м, а найвища гора Українських Карпат – Говерла, висота якої становить 2061 м.

Ось ще деякі цікаві факти про українські Карпати
Найбільшим озером у Карпатах є Синевір, воно знаходиться на території Закарпатської області в Межигірському районі. В народі називають "синім оком”, "карпатською Ріцею”. Сильний землетрус, а можливо багатовікові вивітрювання викликали обвал скель, які і загатили долину гірського потоку й утворили озеро на висоті 989 м над р.м. За підрахунками фахівців, озеро утворилося приблизно 10 тисяч років тому. Синевір займає площу не більше 5 гектарів, а максимальна глибина – 22 метри.
Найзначніша палеонтологічна знахідка на території Карпат – це, ймовірно, місцезнаходження викопної фауни в селищі Старуня (тепер в Богородчанському р-ні Івано-Франківської обл.), яке стало відоме на весь світ. В 1907 р. тут цілком випадково були знайдені рештки тварин кінця льодовикової доби. Біля потоку Лукавець Великий в озокеритній шахті на глибині 12,5 м було знайдено мамонта, а трохи глибше – волохатого носорога, гігантського оленя, різних викопних птахів та земноводних. Очевидно, сіль, озокерит, розчин нафти та безкисневі умови багна сприяли консервації старунських тварин. Радіобіологічним способом було встановлено, що носоріг пролежав тут 23 255 ± 775 років. Щодо того, як тварини тут опинилися, то цілком імовірно, що пізньопалеотична людина в околицях Старуні полювала на них, заганяла в болото і там вони гинули. Результати всебічного вивчення старунських знахідок, здійснені в 1907 та 1929 рр. Е. Незабитовським-Любичем, М. Ломницьким та іншими дослідниками, друкувалися в кількох монографіях та в спеціальному часописі, що мав назву "Старуня”.

# data[].attributes.headline
Мельничук Анастасія 8-Б

# data[].attributes.subject
Мельничук Анастасія 8-Б

# data[].attributes.body
Карпатські гори — це своєрідний музей, де зберігаються важливі геологічні «документи», створені самою природою і відбиті у камені, що дозволяє відтворити їхню історію. Це один із наймальовничіших регіонів України, чиї гірські краєвиди неповторні, а рівень забрудненості довкілля дуже низький. Тому тут склалися надзвичайно сприятливі умови для санаторно-курортного і туристського господарства міжнародного значення. Саме вивчення різноманітних природних ресурсів і природних умов Карпат допоможе не тільки глибоко дослідити їх, але й раціонально використати багатства цієї гірської країни.

Географічне положення Українських Карпат. Українські Карпати є фізико-географічною провінцією (краєм) Карпатської гірської системи, що розташовані в центрі Європи у вигляді гігінської дуги протяжністю 1500км з найвищою вершиною Горлаховський Штіт – 2655м. Горлаховський Штіт знаходиться у Татрах – найвищому гірському хребті Карпат, між Словаччиною і Польщею.

Українські Карпати.
За однією з версій, назва Карпати походить від польського слова «катра», що означає «значні нерівності».

Згідно з іншою думкою, ця назва пов’язана з проживанням тут з часів Римської імперії дакійського племені – карпів (II - IVcт).

Площа Українських Карпат – 24000км ².

Площа Українських Карпат разом із Закарпатською низовиною, Передкарпатським прогином – 37000км ². Українскі Карпати простягаються із північного заходу на південний схід на 280 км, а поширені з північного сходу на південний захід на 100 – 110км.

Охоплюють територію Чернівецької і частково Закарпацької, Львівської та Івано-Франківської областей.

# data[].attributes.headline
Радчук Юлія 8-Б

# data[].attributes.subject
Радчук Юлія 8-Б

# data[].attributes.body
Географічне положення.
Карпати розташовані на території Чехії, Словаччини, Польщі, України, Румунії, Угорщини. Найвища вершина Карпат — гора Герлаховськи Штат (2655 км), що здіймається на кордоні між Словаччиною і Польщею. Українські Карпати — фізико-географічний край великої Карпатської гірської країни в Середній Європі. Вони простягаються з північного заходу на південний схід на 280 км, ширина гір — 100-110 км. Гори розташовані на території Закарпатської, Львівської, Івано-Франківської та Чернівецької областей Корисні копалини. Українські Карпати багаті на корисні копалини, однак більшість родовищ виснажені. Це поклади нафти й природного газу, калійної солі, озокериту, сірки, природних будівельних матеріалів, які знаходяться в межах Передкарпатського прогину й мають осадове походження. Закарпатський прогин заповнений осадовими й вулканічними породами, тому тут розміщені рудні, нерудні й паливні корисні копалини (алюмінієві, поліметалеві та ртутні руди, золото, кухонна сіль, буре вугілля, будівельні матеріали).

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Одеська ЗОШ N76

# data[].attributes.attachment_link.title
Географія. Урок № 40. Гірські ландшафти України.

# data[].attributes.headline
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.subject
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.body
Українські Карпати є лише однією з провінцій великої Карпатської гірської країни, що розташована також і в інших європейських країнах, зокрема на території наших сусідів - Польщі, Словаччини, Румунії. Площа Карпат у межах України становить 24 тис. км ². Українські Карпати простягаються з північного заходу на південний схід на 280 км, а по ширині - з північного сходу на південний захід - на 100-110 км (мал. 94).

Карпати є східним продовженням Альп, з якими у них багато спільного. Адже й Альпи, і Карпати належать до області альпійської складчастості. Однак новітнє підняття Карпат дещо відставало від Альп, які піднімалися набагато активніше. Тому зовні Карпати не схожі на Альпи, але мало відрізняються від інших середньовисотних гір. Головну роль у геологічній будові Карпат відіграють осадові товщі пісковику, глинистих сланців, мергелю, які залягають під певним кутом і мають назву карпатський фліш (мал. 93). З давніших гірських порід, на які можна натрапити в Рахівському кристалічному масиві, слід виділити гнейси і сланці, вапняки і кварцити, доломіти і яшми. Вулканічний хребет складений вулканічними породами - андезитами, базальтами, туфами.

Рельєф Карпат нагадує величезний вал, вигнутий дугою і розділений на окремі частини хребтами, гірськими масивами і міжгірними долинами. У льодовиковий період найвищі гірські масиви - Рахівський, Чорногорський і Полонинський хребти - зазнали впливу льодовика, який і донині зберігає тут свої сліди у вигляді реліктових льодовикових форм рельєфу: цирків, озерних котловин, моренних валів. Значну роль у формуванні рельєфу відіграють річкові долини, що утворюють подекуди глибокі ущелини. Не обійшлося тут і без карстових процесів.
Кліматичні умови Українських Карпат визначаються гірським рельєфом. Річний радіаційний баланс у середньому становить 1800-1830 МДж/м ², а з підняттям угору зменшується на 25-30 %. На території гірської країни діють західні й південно-західні циклони, з якими пов’язана значна кількість опадів. Температура повітря і кількість опадів змінюються не лише з висотою, а й у напрямку із заходу і південного заходу на схід і північний схід. За температурою в Українських Карпатах виділяють такі кліматичні райони: дуже теплий (у Закарпатті); теплий (Передкарпаття і передгір’я Вулканічного хребта); помірний (найпоширеніший, на висотах 400-750 м); прохолодний (на висотах 750-950 м); помірно холодний (на висотах 1000-1500 м); холодний (на висотах понад 1500 м).

Густа гідрографічна сітка Українських Карпат (1-1,2 км/км ²) є наслідком надмірного зволоження і гірського рельєфу. Річки належать до басейнів Дністра, Дунаю і Вісли. Живлення річок мішане. Наймаловоднішою порою року є осінь. У горах переважають озера льодовикового походження - Бребенескул, Верхнє, Несамовите та ін., хоча найбільшим з озер за площею басейну є загатне озеро Синевир.

Вертикальна поясність ґрунтового і рослинного покривів і загалом ландшафтів - найхарактерніша риса Українських Карпат (мал. 95). Значну площу (понад 50 %) тут охоплюють ліси. У передгірному поясі (від 400 до 700 м) переважають дубові, вторинні грабові та осиково-вільхові ліси. У низькогірному поясі (на різних схилах вони піднімаються від 500-700 м до 10001200 і 1350-1400 м) домінують букові, ялицево-букові, грабово-букові та дубово-грабові ліси. Вище 1350-1500 м переважають вологі ялицево-букові ліси. Чисті ялицеві ліси охоплюють верхні частини найвищих гірських масивів: Чорногори, Рахівських і Чивчинських гір, а також Горган. На вершинах-полонинах у субальпійському поясі (висоти 1200-1500, 16501859 м) панують гірська сосна, ялівець, вільха зелена, рододендрон, злакові й різнотравні луки. Альпійський пояс (1800-1850 м) подекуди належить трав’янистим і чагарниковим угрупованням, які поширені тут окремими плямами. В інших місцях поясу рослинності майже немає, натомість крутими схилами гір «стікають» кам’яні річки.
Ландшафти Українських Карпат. Залежно від особливостей рельєфу, клімату, висотної поясності та господарського використання в Українських Карпатах виділяють такі фізико-географічні (природні) області: Передкарпаття, Зовнішні Карпати, Вододільно-Верховинські, Полонинсько-Чорногорські, Рахівсько-Чивчинські й Вулканічні Карпати та Закарпатська низовина, - що відрізняються своїми природними комплексами й інтенсивним господарським освоєнням.

# data[].attributes.body
Лісостепова зона простягається від Передкарпаття до західних відрогів Середньоросійської височини майже на 1 100 км. Вона займає 34% території України. Південна межа її проходить на північ від Великої Михайлівки, Ширяєвого, через Первомайськ, поблизу Новоукраїнки, Кіровограда, Олександрії, вздовж р. Ворскла до Кобеляків, через Красно-град, Балаклею, вздовж р. Оскіл до кордону з Росією.
У лісостеповій зоні перемежовуються лісові ландшафти на опідзолених ґрунтах з лучно-степовими на типових чорноземах.

# data[].attributes.headline
Пасічний Олександр 8-А Районування природних ландшафтів. 

# data[].attributes.subject
Пасічний Олександр 8-А Районування природних ландшафтів. 

# data[].attributes.body
Одиниці районування природних ландшафтів.

Найбільшою одиницею районування природних ландшафтів України є фізико-географічна країна. Це велика територія, що виділяється за розташуванням у межах великих форм рельєфу та належністю до потужних тектонічних структур. Фізико-географічна країна характеризується єдністю геологічної будови, спільністю великих форм рельєфу, атмосферних процесів, специфічними проявами географічної зональності або вертикальної поясності. У межах фізико-географічної країни переважає один клас ландшафтів (рівнинний або гірський). В Україні виділяються три країни: Східноєвропейська рівнина, Українські Карпати й Кримські гори. У складі фізико-географічної країни виділяють менші за розмірами та простіші за внутрішньою будовою комплекси: у рівнинній фізико-географічній країні це природні зони, у гірській — вертикальні пояси.

Фізико-географічними (природними) зонами називають великі частини фізико-географічних поясів із подібними кліматичними умовами, однорідними ґрунтами, рослинним і тваринним світом. Ви знаєте, що основна частина території України розташована в межах помірного поясу. Тут виділяють такі природні зони: мішаних і широколистяних лісів, лісостепову і степову. Вони мають близьке до широтного простягання. Кожній із природних зон відповідає певний тип ландшафту.

У межах фізико-географічної (природної) зони за переважанням ландшафтів певного підтипу виділяються фізико-географічні підзони. У зоні степів на території України це північностепова, середньостепова та південностепова (сухостепова) підзони.

Фізико-географічна провінція (край) — це частина природної зони (або підзони), що виділяється за особливостями геологічної будови та рельєфу й рівнем континентальності клімату (він залежить від положення території щодо океанів); у горах — за характером вертикальної поясності. У складі провінції (краю) виділяються фізико-географічні області.

Найменша одиниця регіонального природного районування — фізико-географічний район. У його межах переважає один вид ландшафту. На рівнинах фізико-географічний район характеризується однорідною геологічною будовою, переважанням одного типу рельєфу, подібним кліматом, однотипним поєднанням умов зволоження, ґрунтів, рослинних і тваринних комплексів.

Районування природних ландшафтів має велике значення для розробки проектів раціонального й ефективного використання природних ресурсів, обґрунтування спеціалізації сільськогосподарського виробництва (насамперед рослинництва), проведення меліоративних робіт.

Одним із засновників вітчизняного ландшафтознавства був Каленик Іванович Геренчук (1904—1984 рр.) (мал. 3). У 1964 р. він уперше детально описав ландшафти західної частини України. Загалом питанням природного районування території України вчений присвятив 28 наукових праць. Також він склав ландшафтні карти, написав підручник та кілька навчальних посібників.

• Районування природних ландшафтів України передбачає поділ її території, що ґрунтується на виявленні системи підпорядкованих один одному природних ландшафтів, які характеризуються внутрішньою єдністю й неповторністю компонентів природи.

• До одиниць районування природних ландшафтів України належать фізико-географічні країни, пояси, зони, підзони, провінції (краї), області, райони.

• Провідним чинником, що визначає різноманітність ландшафтів, є клімат.

• Розташування країн, зон, підзон, провінцій та областей (для окремих територій) можна визначити за картою фізико-географічного районування.

• Одним із засновників вітчизняного ландшафтознавства був К. І. Геренчук.

# data[].attributes.headline
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.subject
Жилун Жанна 8-Б

# data[].attributes.body
Український степ. Його широчіні немає ні кінця ні краю. Це – безмежна рівнина, вкрита густою ковилою, на якій блищить ранкова роса. Вітерець підхоплює і жене хвилі гіркого й терпкого аромату полину. Небо блакитне і чисте. Споконвіку степ був годувальником. Люди жили з рибальства, полювання та бджільництва. Річки пінилися від риби. У степу випасали худобу. Пізніше розорали землю й почали вирощувати пшеницю і соняшник. Для українців степ став символом вільнолюбства. У низинах Дніпра виникли перші козацькі січі, які відіграли неоціненну роль у становленні нашої державності.

Фізико-географічне положення

Степова зона лежить у південній частині України і займає 39 % її території. На півночі межує з лісостеповою зоною, на півдні простягається до узбережжя Чорного й Азовського морів і передгір’я Кримських гір. Охоплює більшу північну частину Кримського півострова. Зона степу простягається від державного кордону з Молдовою і Румунією на південному заході до кордону з Росією на північному сході та сході.

У зв’язку з рівнем забезпечення теплом і вологою, характером ґрунтово-рослинного покриву степова зона поділяється на три природні підзони: північностепову, середньостепову та південностепову (сухостепову).
Тектонічні структури, форми рельєфу та корисні копалини

Чергування височин і низовин у рельєфі степової зони пов’язане з неоднорідністю будови земної кори та проявом неотектонічних рухів. Більша частина території розміщена в межах різних тектонічних структур давньої докембрійської Східноєвропейської платформи. Центральну частину степу перетинає південна окраїна Українського щита. Між Дніпропетровськом і Запоріжжям Дніпро прорізає кристалічні породи щита й поділяє його на дві частини, які відповідають таким формам рельєфу: на правому березі – відрогам Придніпровської височини, на лівому – Приазовській височині. Їхня поверхня розчленована долинами річок, ярами і глибокими балками. У місцях виходу найдавніших у світі кристалічних порід на поверхню формуються унікальні форми рельєфу, які на півдні України називають могилами. Найвища точка Приазов’я – гора Бельмак-Могила (324 м). З її вершини стікає більше десяти степових річок. А скіфи на верхівці цього пагорба-останця в давнину насипали курган з кількома похованнями.

Скіфські баби Вершини багатьох курганів у степу вінчають кам'яні стели, які в народі називають “кам’яними бабами”. Насправді це символічні статуї закутих у броню чоловіків. Їх колись встановлювали на похованнях відважних скіфських воїнів.

На південь від щита фундамент платформи занурюється під товщу осадових порід різного віку, утворюючи Причорноморську западину. У рельєфі западина відповідає слабо похилій у бік моря Причорноморській низовині. З палеоген-неогенових порід тут поширені глини, пісковики, вапняки; з четвертинних – леси завтовшки 10–25 м, які є материнськими породами для формування чорноземів. Із вапняками та лесами пов’язані типові для степу суфозійні форми рельєфу – поди (степові блюдця) – округлі плоскодонні зниження рельєфу глибиною від 2 до 25 м і діаметром від кількох метрів до 10 км. Біля гирла Дніпра на лівому березі розташований великий піщаний масив Олешківські піски з еоловими формами рельєфу. Вітер, перевіюючи давні піщані відклади Дніпра, створив бархани висотою 5–20 м. Між ними трапляються озера та солончаки. Стримують рух пісків штучні насадження сосни.

На схід від Українського щита лежать південні частини Дніпровсько-Донецької западини, які в рельєфі відповідають Придніпровській низовині. Ще східніше – Воронезький кристалічний масив, виражений у рельєфі відрогами Середньоруської височини.

На південному сході сформувалася у пізньому палеозої в епоху герцинського горотворення Донецька складчаста споруда. Нині на її місці – старі зруйновані гори – Донецький кряж. Типовими для нього формами рельєфу є гриви – вузькі асиметричні видовжені на кілька кілометрів підвищення. Поверхня місцевості складена палеозойськими і мезозойськими відкладами: пісковиками, сланцями, вапняками, крейдою. На Донецькому кряжі розташована найвища точка степової зони та всієї Лівобережної України – гора Могила Мечетна (367 м).

Північна частина Кримського півострова лежить на молодій Скіфській платформі, пізньопалеозойський фундамент якої перекритий потужним мезозойським і кайнозойським осадовим чохлом. Рівнинна частина Криму зайнята Північнокримською низовиною. На Керченському півострові є особливі форми рельєфу – грязьові вулкани, які під тиском газу метану вивергають глинисті грязі.

Неоднакове походження форм сучасного рельєфу степової зони сприяє формуванню різноманітних ландшафтів.

Степова зона дуже багата на корисні копалини різного походження. Найважливішими з них є кам’яне вугілля Донбасу; буре вугілля Дніпровського басейну; нафтогазові родовища Дніпровсько-Донецької (Східної) області та Причорноморсько-Кримського (Південного) басейну; залізні руди Криворізького і Керченського басейнів; марганцеві руди Південноукраїнського (Придніпровського) басейну; ртутні руди Микитівського родовища, кухонна сіль Бахмутського, Слов’янського, Сиваського родовищ; лікувальні грязі Куяльника, західного узбережжя Криму, Миколаївщини, Донеччини.

Клімат зони степу помірний континентальний. Порівняно з лісостеповою зоною для степів характерні більші річні амплітуди температури повітря, менша кількість опадів і недостатнє зволоження. Тут за низької вологості повітря часто бувають суховії, посухи, пилові та чорні бурі, які завдають шкоди сільському господарству.

Степова зона лежить на південь від осі Воєйкова, що впливає на характер атмосферної циркуляції. Як і на всій території України, у степах переважає західне перенесення вологих морських повітряних мас з Атлантичного океану. Проте у формуванні клімату велику роль також відіграють вітри східного й північно-східного напрямків, які приносять сухі континентальні помірні повітряні маси. Улітку південні вітри несуть континентальні тропічні повітряні маси. Через вісь Воєйкова атлантичні циклони не завжди досягають степової зони, що є причиною меншої, ніж у лісостепу, кількості опадів.

Середні температури січня зменшуються на схід від –1 °С до –9 °С, а липня – збільшуються в тому самому напрямку від +20 °С до +23 °С. Річна кількість опадів зменшується від 450 мм до 300 мм з північного заходу на південний схід.

# data[].attributes.headline
Сургутська Яна 8А

# data[].attributes.subject
Сургутська Яна 8А

# data[].attributes.body
Фізико-географічне районування — це виділення та описання територій з відносно однорідними природними умовами.

Фізико-географічне районування проводиться з метою полегшення вивчення природних територій на науковій основі. Чим детальніше здійснено фізико-географічне районування, тим кращою є вивченість території. На основі досліджень складають карти фізико-географічного районування, де контури ландшафтів генералізують (узагальнюють) за переважним класом, типом чи видом ландшафтів.

Одиниці фізико-географічного районування (країна, зона, підзона, провінція, область, район) виділяються з урахуванням трьох головних чинників — джерел енергії ландшафтотворення. Між одиницями фізико-географічного районування та одиницями класифікації ландшафтів є певна відповідність.

Фізико-географічна країна відповідає одному класу ландшафтів: вона також визначається за впливом тектонічного чинника й особливостями циркуляції атмосфери. рівнинним країнам притаманний своєрідний, неповторний набір природних зон, а гірським країнам — висотних поясів. Понад 9/10 площі України належить до південно-західної частини Східноєвропейської рівнинної фізико-географічної країни, де чітко виражена зональність ґрунтово-рослинного покриву і ландшафтів у цілому.

Українські Карпати є частиною Альпійсько-Карпатської гірської фізико-географічної країни, а Кримські гори є крайньою західною частиною Кримсько-Кавказької фізико-географічної країни. їм притаманна висотна поясність.

Фізико-географічна зона — це частина природної країни. На рівнинних територіях зони зберігають широтне або близьке до нього простягання та відповідають території найбільшого поширення одного певного типу ландшафтів, тому природні зони виділяють відповідно до змін показників забезпеченості теплом і вологою.У межах Східноєвропейської рівнинної країни у кордонах України виділяють три природні зони — мішаних лісів, лісостепу та степу. У межах зони степу виділяють три підзони відповідно до трьох підтипів ландшафтів: північно-, середньо - та сухостепову.

Фізико-географічна провінція — це частина зони або підзони, що характеризується ступенем континентальності клімату та неоднорідністю поверхні. Найчіткіший поділ на провінції спостерігається у Лісостепу і північному Степу.Фізико-географічна область — складова частина фізико-географічної провінції. Під час визначення меж областей ураховують їхню пов'язаність із тектонічними структурами, положення над рівнем моря, ступінь розчленування поверхні, склад гірських порід.

Фізико-географічний район — найменша одиниця районування, яка виділяється на основі переважання одного виду ландшафту в певній місцевості.https://youtu.be/rXvQV9ErScw

# data[].attributes.headline
Жилун Жанна 8-Б 

# data[].attributes.subject
Жилун Жанна 8-Б 

# data[].attributes.body
На південь від Українського Полісся лежить лісостепова зона, або Лісостеп, що простягається майже на 1100 км від Передкарпаття на заході до Середньоруської височини на сході. Вона охоплює всю центральну частину території України завширшки в середньому 110 км.

Межа між лісостеповою і степовою зонами проходить по лінії Котовськ (біля кордону з Молдовою) — Первомайськ — Кіровоград — Кременчук — Красноград — Чугуїв — державний кордон України з Російською Федерацією.

Лісостеп займає близько 34% території України. Це друга за площею (після Степу) природно-географічна зона. Вона має високопродуктивні сільськогосподарські угіддя, високу розораність земель, значну лісистість, обмежену площу природних сіножатей і пасовищ.

Оскільки лісостепова фізико-географічна зона розташована між Поліссям і Степом, то в її північній частині відчувається більший вплив природних компонентів, типових для зони лісів, а на півдні посилюється вплив чинників, властивих степовій зоні.

Загалом природно-географічні умови Лісостепу є найсприятливішими для життя і діяльності людей.
Річний радіаційний баланс у лісостеповій зоні становить 1800-1850 МДж/м кв. У межах Лісостепу простежуються деякі кліматичні відмінності з північного заходу на схід і південний схід. Так, пересічна річна температура повітря у Львові, розміщеному на заході лісостепової зони, становить +7,4°С, в Полтаві +6,8, у Харкові +6,7°С. Як бачимо, пересічна річна температура повітря в східному напрямі поступово знижується. Досить помітними є також зміни цього показника між північними і південними частинами зони. У східних районах випадає значно менше опадів (близько 450 мм), ніж у західних (до 750 мм). Вегетаційний період триває 200-210 днів.

Із заходу на схід зменшується густота річкової сітки. Пересічний багаторічний річковий стік у межах лісостепової зони скорочується як у південному, так і в східному напрямах.
Залісненість західної території Лісостепу вища, ніж центральної та східної, і досягає 15%. На крайньому заході та на обмежених площах у Подніпров'ї (на ділянці від Києва до Черкас), а також у долинах річок Псел і Ворскла переважає сосна, у центральній частині — граб, а на Лівобережжі — дуб. У південних і східних районах Лісостепу поширені полезахисні лісові смуги.

Тваринний світ лісостепової зони має перехідний мішаний характер, оскільки в ній трапляються представники лісів, степів і водно-болотного середовища. З-поміж земноводних і плазунів водяться: ропуха, деревна жаба, тритони, болотна черепаха, вуж, гадюка звичайна, ящірки. Серед лісових птахів — дятли, голуби, зозуля, сови, шуліки чорний і рудий, сокіл-балабан, великий горобійник, синиці, зяблик та ін.; степових — куріпка, жайворонки, дрохви, вівсянка та ін. З ссавців у Лісостепу поширені: дика свиня, борсук, кажани, ховрахи, їжак, миші і полівки, заєць, козуля, лисиця.